Справа № 315/931/16-а
Суддя: Іванченко М. В.
Дата ухвалення: 2017-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 315/931/16-а
Провадження № 2-а/324/4/2017
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2017 Пологівський районний суд

Запорізької області

у складі: головуючого судді Іванченка М.В.

при секретарі Клименко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Пологи справу за адміністративним позовомОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області про визнання протиправним дій субєкта владних повноважень щодо відмови в призначенні пенсії державного службовця, зобовязання призначити і виплатити пенсію державного службовця,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, предмет якого та позовні вимоги в ході судового розгляду справи було змінено. Позивака зазначила, що вона працює суддею Гуляйпільського районного суду Запорізької області з 13.11.2000 року. 24.03.2008 року вона досягла пенсійного віку їй виповнилося 55 років. 26.03.2008 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком з 25.03.2008 року та пенсії державного службовця з 26.03.2008 року. На день звернення за призначення пенсії позивачка мала 39 років 2 місяці 19 днів загального стажу роботи, з яких стаж державної служби склав 16 років 7 місяців 05 днів. З 26.03.2008 року їй призначено пенсію за віком. 16.05.2008 року відповідач своїм протоколом-рішенням №12800 відмовив їй у призначенні пенсії державного службовця. Позивачка звернулася із позовом до Гуляйпільського районного суду Запорізької області, який постановою від 07.07.2009 року визнав протиправним рішення відповідача від 16.05.2008 року №12800 про відмову у призначенні їй пенсії державного службовця, скасував його та зобовязав відповідача нарахувати та виплатити позивачці, як судді - державному службовцю, що продовжує працювати, пенсію державного службовця з 26.03.2008 року по 07.07.2009 року. Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач безпідставно відмовив їй у призначенні пенсії державного службовця, оскільки згідно із ч.4 ст.43 Закону України від 15.12.1992 року №2862-ХІІ «Про статус суддів» (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних відносин (на березень 2008 року), далі - Закон № НОМЕР_1) судді у відставці виплачується за його вибором пенсія на умовах, передбачених ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року (далі закон №3723-ХІІ), або щомісячне довічне грошове утримання. Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 13.01.2010 року скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове про відмову в задоволенні позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач має право на отримання пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ лише у випадку виходу у відставку або досягнення 65-річного віку. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 19.03.2013 року зазначену постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду скасував, а постанову суду першої інстанції залишив у силі. Суд касаційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції та зазначив, що ст.43 Закону №2862-ХІІ визначає право судді на відставку і не стосується права позивача на отримання пенсії державного службовця після досягнення необхідного пенсійного віку та страхового стажу. 02.07.2013 року постановою Верховного суду України в задоволенні заяви відповідача про перегляд ухвали касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України ст.37 Закону № 3723-ХІІ та ч.4 ст.43 Закону № 2862-ХІІ відмовлено.

Позивачка також зазначила, що 09.08.2016 року вона звернулася до відповідача із заявою, яка за формою і змістом відповідала встановленій формі та доданими документами про поновлення та здійснення перерахунку, виплати пенсії державного службовця, призначеної відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (на березень 2008) та постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 р. №865 «Про деякі питання вдосконалення заробітку для обчислення пенсії» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) без встановлення будь-якого строку та обмеження у часі, у звязку з підвищенням заробітної плати працюючим державним службовцям згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати» та постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року №292 «Деякі питання оплати працюючих державних службовців у 2016 році», з врахуванням стажу з 25.03.2008 року по 09.08.2016 року (позивач мала 47 років 07 місяців 02 дні загального стажу роботи, з яких стаж державної служби 24 роки 11 місяців 18 днів, займала посаду державного службовця (судді) на 01.05.2016 року та мала більше 20 років стажу державної служби), з розрахунку 90% суми заробітної плати на посаді судді з 01.05.2016 року. 19.08.2016 року відповідач на заяву позивачки надав відповідь, в якій зазначив, що відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону № 911-VII від 24.12.2015), тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначенні пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Стосовно перерахунку пенсії згідно Закону України «Про державну службу» повідомлено, що так як позивач отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», здійснити перерахунок немає можливості. 17.11.2016 року позивачка звернулася до відповідача із заявою за встановленою формою з доданими документами про призначення пенсії державного службовця, її перерахунок, поновлення та переведення пенсії з одного виду на інший. 25.11.2016 року відповідач листом №5270/03, а не протоколом-рішенням про відмову в призначенні пенсії, надав позиваці відповідь на заяву, в якій зазначив, що вона перебуває на обліку та отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25.03.2008 року. Відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015 р.), тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисті»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії, щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Стосовно перерахунку пенсії згідно Закону України «Про державну службу» відповідач повідомив, що так як позивачка отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», здійснити перерахунок пенсії та призначити їй пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» неможливо, оскільки їй було призначено та виплачено пенсію як державному службовцю з 26.03.2008 року по 07.07.2009 року відповідно до виконавчого листа №2а-113/09 виданого 03.04.2013 року. Підставою для призначення пенсії відповідно до Закону України №889-VIII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (стаття 37 Закону № 3723 ХІІ від 16.12.1993 р.) призначаються особам, які: 1) досягли пенсійного віку; 2) мають страховий стаж: чоловіки - 35 років, жінки - 30 років; 3) не призначали пенсію відповідно до Закону №3723 ХІІ; 4) на день набрання чинності Законом № 889-VIIІ займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723 ХІІ та актами Кабінету Міністрів України.

Позивачка стверджує, що відмова відповідача у призначенні їй пенсії державного службовця, відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин (березень 2008), є протиправною та порушує її право на соціальний захист, свободи та інтереси, оскільки на день досягнення нею необхідного пенсійного віку 55 років 24.03.2008 року діяв Закон №3723-ХІІ від 16.12.1993 року (на час виникнення спірних правовідносин (березень 2008 р.), стаття 37 якого регулює пенсійне забезпечення державних службовців, зокрема, визначає підстави для виходу на пенсію державних службовців: необхідний пенсійний вік, страховий стаж та розмір пенсії, а також передбачає, що пенсія державному службовцю виплачується незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію та було встановлено, що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80% від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообовязкове державне соціальне страхування. За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на 1% заробітку, але не більше 90% заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії. У разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у звязку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. На теперішній час діє Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII. Відповідно до пункту 2 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VIII визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу. Пункт 10 розділу ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VIII передбачає, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менше як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (відомості Верховної Ради України, 1993, №52 ст.490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Згідно п.12 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII, для осіб, які на день набрання чинності цим законом мають не менше як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст.490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст.490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Статтею 37 Закону №3723-ХІІ (в редакції Закону №911-VII від 24.12.2015р.) встановлено, що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60% суми їх заробітної плати. Тобто, вказаною нормою зменшено розмір пенсії у порівнянні зі ст.37 Закону 3723-ХІІ (в редакції від 16.12.1993 року чинної на час виникнення спірних правовідносин (березень 2008р.). Крім того постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року №622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» (діє з 23.09.2016р.), якою затверджено Порядок призначення пенсії деяким категоріям осіб, встановлені також обмеження в частині збільшення пенсійного віку для жінок, страхового стажу до 30 років, не призначення пенсії відповідно до Закону № 3723-ХІІ, що є звуженням прав позивачки в розумінні ОСОБА_2 України. Позивачка зазначила, що оскільки на час звернення до пенсійного органу з заявами про поновлення та про призначення пенсії державного службовця на 09.08.2016 року вона мала 47 років 07 місяців 02 дні загального стажу, з яких стаж державної служби 24 роки 11 місяців 18 днів (на 26.03.2008 р. 39 років 2 місяці 19 днів загального стажу, з яких стаж державної служби складав 16 років 07 місяців 05 днів), факт набуття нею права виходу на пенсію державного службовця, права на призначення, збереження права на її призначення, щодо застосування до спірних правовідносин у цій справі спеціальних норм, а саме положень ст.37 Закону №3723-ХІІ та ст.43 Закону № 2862-ХІІ (в редакціях, що були чинні на час виникнення спірних правовідносин (березень 2008 р.) є беззаперечними навіть з урахуванням норм Закону № 889-VIII, що в свою чергу свідчить про протиправність дій відповідача щодо відмови їй в призначенні пенсії державного службовця. Те, що суддя, на якого поширюється дія положень статей 1, 2 Закону №3723-ХІІ, є державною службовою особою, яка здійснює функції представника державної судової влади на постійній основі, наділений повноваженнями здійснювати правосуддя та одержує суддівську винагороду за рахунок державних коштів та статус судді державного службовця, в теперішній час відповідачем в своїх листах відповідях не оспорюється, та встановлений вищезазначеними рішеннями суду відповідно неї. У звязку із цим, позивачка просить визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області щодо відмови їй у призначенні пенсії державного службовця; зобовязати управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області призначити та виплачувати позивачці пенсію державного службовця, відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (березень 2008 р.), без обмеження граничного розміру пенсії у розмірі 86% від суми заробітної плати на підставі довідки про складові заробітної плати територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 21.11.2016 року №08-03/1067, починаючи з 09.08.2016 року.

Пред'явив позов до суду позивач поніс додаткові витрати по оплаті судових витрат у розмірі 551,2грн., які складаються із судового збору в сумі 551,2грн.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області не зявилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач також подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначено, що з 25.03.2008 року позивачці призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». 09.08.2016 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про поновлення та здійснення перерахунку пенсії, виплату пенсії державних службовців відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХП(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин на день призначення первинної пенсії державних службовців) без обмеження граничного розміру пенсії. Листом від 19.08.2016 року №34/К-4 відповідач повідомив позивачці про відсутність підстав для поновлення та призначення пенсії згідно до ст.37 Закону України «Про державну службу». Відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону України №911-VIII від 24.12.2016) тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам ( крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. З 1 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-УІІІ (далі Закон № 889-УІІІ), яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 року ( далі Закон № 3723-ХІІ). Порядок призначення таких пенсій затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року №622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб», яка застосовується починаючи з 01.05.2016 року. Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-УІІІ втратив чинність Закон №3723, крім статті 37, що застосовується до осіб, визначених у пунктах 10 і 12 цього розділу. Частиною 3 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622 передбачено, що право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ «Про державну службу» за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-УІІІ «Про державну службу» не призначалася пенсія відповідно до Закону № 3723-ХІІ «Про державну службу». Позивачка скористалася правом призначення та виплати пенсії як державному службовцю з 26.03.2008 року до 07.07.2009 року відповідно до виконавчого листа №2-а- 113/09, виданого 03.04.2013 року Гуляйпільським районним судом, що підтверджується розпорядженням 123606 від 13.05.2016 року та протоколом коректування бази ОР. Відповідач здійснив заходи виконання вказаного рішення суду у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом, про що свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження №37424539 від 10.04.2013 року відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області. В своєму уточненому адміністративному позові позивачка просить призначити та виплачувати пенсію державного службовця, відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин березень 2008 р.), починаючи з 09.08.2016 року, проте позивачкою була подана заява від 09.08.2016 року про поновлення та здійснення перерахунку пенсії державному службовцю у звязку зі збільшенням посадового окладу, заява про призначення пенсії державного службовця була подана 17.11.2016 року. Тому стверджує, що дії управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області є правомірними у відповідності з вимогами чинного законодавства. У звязку із цим в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та давши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 07.07.2009 року у справі №2-а-113/2009, залишеною у силі ухвалою Вищого адміністративного Суду України від 19.03.2013 року, задоволений адміністративний позов позивачки до відповідача та визнано протиправним рішення №12800 від 16.05.2008 року відповідача, зобовязано відповідача нарахувати та виплатити позивачці як судді-державному службовцю, що продовжує працювати, пенсію державного службовця з 26.03.2008 року по 07.07.2009 року.

В силу приписів ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлено, позивачка народилася 24.03.1953 року, що підтверджується копією її паспорту серії СА 805065, виданого 07.07.1998 року Гуляйпільським РВ УМВС України у Запорізькій області. 13.11.2000 року позивачка призначена на посаду судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області згідно Указу Президента України №1135/2000 від 17.10.2000 року, що підтверджується витягом з її трудової книжки. 22.09.2005 року позивач обрана суддею Гуляйпільського районного суду Запорізької області безстроково, що підтверджується витягом з її трудової книжки. 24.03.2008 року позивачка досягла пенсійного віку їй виповнилося 55 років. 26.03.2008 року позивачка звернулася до відповідача із заявами про призначення їй пенсії за віком з 25.03.2008 року та пенсії державного службовця з 26.03.2008 року. З 26.03.2008 року позивачці призначена пенсія за віком з розрахунком загального стажу роботи 39 років 02 місяці 19 днів, з яких стаж державного службовця складає 09 років 03 місяці 16 днів, стаж судді складає 07 років 03 місяці 19 днів. 16.05.2008 року відповідач своїм протоколом-рішенням №12800 відмовив позивачці у призначенні пенсії державного службовця. 30.05.2013 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області закінчено виконавче провадження №37424539 в частині нарахування та виплати позивачу пенсії державного службовця з 26.03.2008 року до 07.07.2009 року. та відповідачем не скасований протокол-рішення № 12800 від 16.05.2008 року УПФУ в Гуляйпільському районі Запорізької області про відмову у призначенні пенсії державного службовця, про що свідчить зазначена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 37424539 (а.с. ).

09.08.2016 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про поновлення та здійснення перерахунку, виплати пенсії державного службовця, призначеної відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (на березень 2008)) та постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року №865 «Про деякі питання вдосконалення заробітку для обчислення пенсії» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) без встановлення будь-якого строку та обмеження у часі, у звязку з підвищенням заробітної плати працюючим державним службовцям згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати» та постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року №292 «Деякі питання оплати працюючих державних службовців у 2016 році», з врахуванням стажу з 25.03.2008 року по 09.08.2016 року позивачка мала 47 років 07 місяців 02 дні загального стажу роботи, з яких стаж державної служби складає 24 роки 11 місяців 18 днів, займала посаду державного службовця станом на 01.05.2016 року та мала більше 20 років стажу державної служби, з розрахунку 90% суми заробітної плати на посаді судді з 01.05.2016 року.

19.08.2016 року відповідач надав позивачці відповідь, в якій зазначив, що відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» (в редакції закону № 911-VII від 24.12.2015), тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначенні пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Таким чином, розяснено, що оскільки позивачка працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», для поновлення виплати пенсії підстав немає. Стосовно перерахунку пенсії згідно Закону України «Про державну службу» повідомлено, що так як вона отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», здійснити перерахунок немає можливості.

17.11.2016 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії державного службовця, її перерахунок, поновлення та переведення пенсії з одного виду на інший.

25.11.2016 року відповідач листом № 5270/03, повідомив, що позивачка перебуває на обліку та отримую пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25.03.2008 року. Відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015 р.), тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисті»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії, щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Стосовно перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» відповідач зазначив, що так як позивачка отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», здійснити перерахунок пенсії немає можливості та призначити їй пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» також неможливо, так як їй було призначено та виплачено пенсію як державному службовцю з 26.03.2008 року по 07.07.2009 року відповідно до виконавчого листа №2а-113/09, виданого 03.04.2013 року. Підставою для призначення пенсії відповідно до Закону України №889-VIII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (стаття 37 Закону № 3723 ХІІ від 16.12.1993) призначаються особам, які: 1) досягли пенсійного віку; 2) мають страховий стаж: чоловіки-35 років, жінки -30 років; 3) не призначали пенсію відповідно до Закону № 3723 ХІІ; 4) на день набрання чинності Законом № 889-VIIІ займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723 ХІІ та актами Кабінету Міністрів України.

Предметом спору у даній справі є право позивачки на призначення з 09.08.2016 року, тобто на отримання в подальшому, пенсії на умовах та в розмірах, передбачених ст.37 Закону № 3723/ХІІ, згідно довідки ТУ ДСА України в Запорізькій області від 21.11.2016 року та без обмеження максимальним розміром пенсії.

Встановлено, що на момент призначення позивачки на посаду судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області станом на 13.11.2000 року та на день досягнення необхідного пенсійного віку 55 років 24.03.2008 року діяв Закон України «Про державну службу» в редакції Закону №3723-ХІІ від 16.12.1993 року (на час виникнення спірних правовідносин (березень 2008 року)), відповідно ст. ст. 37, 37-1 якого пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80% від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообовязкове державне соціальне страхування. За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на 1% заробітку, але не більше 90% заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії. У разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у звязку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування державного службовця відповідної посади.

Згідно ч.4 ст.43 Закону «Про статус суддів» (у редакції за станом на березень 2008 р.), судді, який пішов у відставку, за наявності відповідного віку і стажу роботи, виплачується пенсія на умовах, передбачених ст.37 Закону України «Про державну службу». Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених ст.37 Закону України «Про державну службу».

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що на момент виникнення спірних правовідносин ні Закон України «Про статус суддів», ні Закон України «Про державну службу» не передбачали можливості обмеження граничного розміру пенсії особам, що підпадали під дію ст. ст. 37, 37-1 Закону України «Про державну службу».

Оскільки позивачка на час звернення до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії державного службовця від 17.11.2016 року мала 47 років 07 місяців 02 дні загального стажу, з яких стаж державної служби 24 роки 11 місяців 18 днів (на 26.03.2008 року 39 років 2 місяці 19 днів загального стажу, з яких стаж державної служби складав 16 років 07 місяців 05 днів), факт набуття нею права виходу на пенсію державного службовця, права на призначення, збереження права на її призначення відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ та ч.4 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ (в редакціях, що були чинні на час виникнення спірних правовідносин (березень 2008 року)) є беззаперечним, що свідчить про протиправність дій відповідача щодо відмови їй в призначенні пенсії державного службовця.

Таким чином, будь-яких правових підстав для не призначення позивачці пенсії державного службовця з часу її звернення з відповідною заявою, тобто з 17.11.2016 року, у відповідача не було. З огляду на викладене, слушним є заперечення відповідача проти призначення позивачці пенсії державного службовця починаючи з 09.08.2016 року, оскільки 09.08.2016 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про поновлення та здійснення перерахунку пенсії держаного службовця, а не її призначення. Тому позові вимоги позивачки в цій частині підлягають задоволенню саме з 17.11.2016 року.

Крім цього, не підлягають задоволенню вимоги позивачки щодо зобовязання відповідача виплачувати позивачці пенсію державного службовця з 09.08.2016 року з огляду на ту обставину, що позивачка продовжує працює на посаді судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області до теперішнього часу, а відповідно до відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015 р.), тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисті»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії, щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Лише після звільнення з роботи позивачка має право на виплату їй пенсії відповідно до цього Закону.

Щодо застосування до спірних правовідносин у цій справі положень спеціальних норм, а саме положень ст.37 Закону № 3723-ХІІ та ч.4 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ (в редакціях чинних на час виникнення спірних правовідносин (березень 2008 року)), суд виходить з нижченаведеного.

Відповідно до ст.8 ОСОБА_2 України в Україні діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 і повинні відповідати їй.

ОСОБА_2 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Статтею 46 ОСОБА_2 України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 ОСОБА_2 України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами ст..64 ОСОБА_2 України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_2 України.

За приписами ст. ст. 21, 22 ОСОБА_2 України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту, обсягу існуючих прав і свобод.

ОСОБА_3 Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою ОСОБА_2 України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними Законами. Визначені ОСОБА_2 та законами України гарантії незалежності суддів є невідємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до них високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

22.05.2008 року ОСОБА_3 Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 ОСОБА_2 України, ОСОБА_3 Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «...конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». ОСОБА_3 Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_3 Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Конституційний суд України у рішенні від 03.06.2013 року №3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів, звуження змісту та обєму статусу суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення, суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 ОСОБА_2 України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини). Зміни до ст.ст. 22, 126 ОСОБА_2 України, норми якої є нормами прямої дії не вносилися.

Таким чином, Конституційний суд України наголошує, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.

ОСОБА_3 Суд України в своєму рішенні № 4-рп/2016 від 08.06.2016 року у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності ОСОБА_2 України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини пятої ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», дійшов висновку, згідно якого визнано такими, що не відповідають ОСОБА_2 України (є неконституційними), положення, у тому числі: 1) абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого ч. 5 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII; 2) пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII в частині скасування з 01.06.2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII та положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення ОСОБА_3 Судом України цього рішення.

Крім того, ОСОБА_3 Суд України вказав на такий порядок цього рішення, у тому числі: абзаци 1,2,3,4 та перше, друге речення абзацу 6 ч. 5 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII, що суперечать ОСОБА_2 України, не підлягають застосуванню, як такі, що втратили чинність з дня ухвалення ОСОБА_3 Судом України цього рішення. Підлягає застосуванню перше речення ч. 5 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VIII, а саме: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку».

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 27.01.2016 року у справі №213/281/15-а послався на рішенням ОСОБА_3 Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009 року та встановив, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Виходячи з висловленого у рішеннях ОСОБА_3 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій суддів державних службовців, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Відповідно до ст.69 Закону України «Про ОСОБА_3 Суд України», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, рішення і висновки ОСОБА_3 Суду України рівною мірою є обов`язковими до виконання.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і Протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf, Ргеssos Соmраnіа Nаvіега S.А. v. Веlgіum, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на державній службі мала законні сподівання отримання пенсії державного службовця за наявності необхідного пенсійного віку та страхового стажу, які ґрунтуються на нормах ст.37 Закону №3723-ХІІ (в редакції від 16.12.1993 року чинний на час виникнення спірних правовідносин (березень 2008 року), і які були звужені ст.37 Закону № 911-VII від 24.12.2015 року та постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року №622.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 11, 86, 94, 158-163, 186 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області задовольнити частково.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії державного службовця.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області призначити ОСОБА_1 пенсію державного службовця, відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (березень 2008 р.), без обмеження граничного розміру пенсії у розмірі 86% від суми заробітної плати на підставі довідки про складові заробітної плати територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 21.11.2016 року №08-03/1067, починаючи з 17.11.2016 року, виплату якої здійснювати з часу скасування встановлених законодавством України обмежень щодо її виплати або з часу звільнення ОСОБА_1 з посади судді Гуляйпільского районного суду Запорізької області.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області в іншій частині відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Пологівський районний суд Запорізької області, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції, протягом десяти днів з її проголошення, в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: