Справа № 826/9083/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 квітня 2017 року № 826/9083/16

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів
до Комунального підприємства "Київпастранс"
про стягнення заборгованості в розмірі 6 882 454,15 грн.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - відділення Фонду, КМВ ФСЗІ) звернулось з позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» (далі - Підприємство), в якому просило стягнути з відповідача на власну користь адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 році в розмірі 6 639 450,25 грн. та 243 003,90 грн. пені.

В обґрунтування позову відділення Фонду зазначало, що відповідач не виконав вимоги статті 19 Закону України від 21.03.1991 р. № 875-ХII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 875-ХII), а саме не забезпечив працевлаштування інвалідів на 115 робочих місцях, створених відповідно до приписів вказаної норми Закону № 875-ХII. Окрім цього, Підприємство самостійно не сплатило адміністративно-господарські санкції, у зв'язку з чим, останньому нарахована пеня, яка має бути стягнута на користь позивача. Посилаючись на ці обставини, відділення Фонду просило про задоволення позову.

Як підтверджується матеріалами справи, представник позивача позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав зазначених у позові та додаткових поясненнях. Представник відповідача в свою чергу просить відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у запереченнях на позов на додаткових поясненнях.

Дослідивши наявні у справі документи, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи порядку письмового провадження.

Таким чином, розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Спірні правовідносини у даній справі підпадають під регулювання положеннями Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 р. №875-ХІІ (в чинній редакції) (далі - Закон №875).

Так, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю (ч. 1 ст. 17 Закону №875).

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, а центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів приймається рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування (ч.ч. 2-3 ст. 18-1 Закону №875).

В свою чергу підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, а також відповідно до частини третьої статті 18 Закону №875, надавати державній службі зайнятості інформацію для організації працевлаштування інвалідів і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Статтею 19 Закону №875 передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, і організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ч. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 р. №70 звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку (ч. 10 ст.19 Закону №875).

Також підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону (частина четверта ст. 20 Закону №875).

Порушення термінів сплати вказаних санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина друга ст. 20 Закону №875).

Що стосується визначення предмета доказування у справі про стягнення адміністративно-господарської санкції за невиконання нормативу робочих місць для інвалідів, то слід зазначити, що адміністративно-господарську відповідальність, передбачену статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», за своєю правовою природою слід визнати господарсько-правовою відповідальністю.

Підставою для застосування такої відповідальності учасника господарських відносин є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання (частина перша ст. 218 ГК України).

Відповідно до ч. 2 зазначеної статті учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Із цією нормою кореспондує ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), якою на сторони покладено обов'язок доводити ті обставини, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення.

Аналіз норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в чинній редакції дозволяє дійти висновку, що первинним є встановлення вини або її відсутності у діях чи бездіяльності роботодавця шляхом оцінки доказів виконання роботодавцем заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про наявність вакансій органів працевлаштування, а не обов'язок органів, визначених частиною першою статті 18 цього Закону - центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів працевлаштувати інвалідів.

При цьому, обставинами, які підлягають доказуванню у справах зазначеної категорії є: 1) створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; 2) інформування органів працевлаштування про наявність вакантних місць; 3) спрямування органами працевлаштування інвалідів до роботодавців; 4) причини непрацевлаштування роботодавцями інвалідів, направлених спеціальними органами.

Поняття робоче місце інваліда, спеціальне робоче місце інваліда визначено статтею 1 Закону України від 06.10.2005 р. №2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні», і розуміється як: робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме: 1) виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць; 2) створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; 3) забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством; 4) надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів; 5) звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 р. №1836 «Про реалізацію ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» потреба у створенні інваліду, зареєстрованому в державній службі зайнятості як безробітний, спеціального робочого місця або ділянки виробничої площі та вимоги до них встановлюються індивідуальною програмою реабілітації. Фактичне робоче місце має бути створено з урахуванням фізичних можливостей певного інваліда, індивідуальних програм реабілітації.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», індивідуальна програма реабілітації - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії.

Тобто, створивши таке місце, роботодавець звітує до центру зайнятості, вказуючи у звіті вимоги вакантного місця та свої вимоги до працівника.

Такий висновок відповідає наданими відповідачем доказам щодо створення ними фактичних робочих місць та відображення цієї інформації у звітах до центру зайнятості.

Зокрема, Інструкцією щодо заповнення форми звітності №3-ПН «Звіт про наявність вакансій» встановлено, що підприємства, установи й організації, їх структурні підрозділи та філії незалежно від форми власності та господарювання повинні за наявності вакансій у повному обсязі подавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакансій) центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків.

Цей звіт є актом інформування органи працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів із встановленим рівнем нозології для працевлаштування на товаристві.

Обов'язок державних органів щодо працевлаштування інвалідів виникає лише після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

При відсутності такої інформації, органи, визначені ст. 18 Закону №875, не можуть скористатися своїми правами.

Особи, яким встановлено відповідно до довідки МСЕК інвалідність із зазначенням рекомендацій, беруться на облік для працевлаштування в державній службі зайнятості, а державна служба зайнятості в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням вимог роботодавця.

Поряд з цим, як наголошено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 24.05.2016 р. №К/800/41548/15, відмова в укладенні трудового договору з інвалідом може мати місце лише у випадках, вичерпний перелік яких зазначено у ст. 17 Закону № 875-ХІ, при цьому на підприємства, установи, організації, фізичних осіб, які використовують найману працю, окрім обов'язку щодо створення робочих місць (в тому числі і спеціальних) покладається обов'язок створити умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації.

Згідно поданого КП «Київпастранс» звіту від 10.02.2016 р. про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік (форма №10-ПІ поштова річна) кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 358 осіб, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становить 8941 осіб. Поряд з цим середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становить згідно звіту 243 особи.

Тобто різниця між кількістю осіб з інвалідністю, які повинні бути працевлаштованими на Підприємстві, та фактично працюючими становить 115 осіб.

Так, на підтвердження вжиття КП «Київпастранс» заходів для працевлаштування протягом 2015 року інвалідів представником відповідача надано копії звітів форми №3-ПН по відокремленим структурним підрозділам підприємства за окремі місяці 2015 р. (т. 2, а.с. 1-374).

Поряд з цим, як зазначено представником позивача та не спростовано відповідачем, протягом 2015 р. звітність до центрів зайнятості подавалась не всіма структурними підрозділами Підприємства та не кожного звітного періоду.

Також представником позивача наголошено, зокрема, що по Подільському трамвайному ремонтно-експлуатаційному депо - вакансія «Слюсар з ремонту рухомого складу» у кількості 2, разом з інвалідами зазначено ще 5 категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; по Дарницькому трамвайному ремонтно-експлуатаційному депо - вакансія «Контролер-касир» у різні місяці протягом року була зазначена різна кількість вакансій (15, 40), однак у обох випадках на ряду з інвалідами зазначено 5 категорій громадян, які мають додаткові гарантії у працевлаштуванні; по Центру технічного обслуговування тролейбусів - вакансія «Мийник - прибиральник» та «Прибиральник» щомісячно було зазначено 1-ну вакансію, на яку може претендувати і особа з інвалідністю і особи, яким до настання права на пенсію за віком залишилося 10 і менше років.

Також, як зазначено представником позивача, майже у всіх поданих філіями та відокремленими підрозділами звітах форми 3-ПН не заповнювався п. 3 Розділу II, у якому повинно бути зазначено кількість вакансій на яку ''можуть претендувати особи що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, в тому числі і особи з інвалідністю", з огляду на що позивач позбавлений можливості встановити, скільки ж вакансій є для загальної кількості осіб та осіб, які мають додаткові гарантії, тобто іншими словами, неможливо визначити, скільки із цих вакансій призначено саме для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Проводячи аналіз звітностей форми 3-ПН, поданих відповідачем, позивачем серед іншого виявлено дискримінаційне ставлення до осіб з інвалідністю, зокрема, такими філіями та відокремленими підрозділами: Тролейбусне депо № 3 (вакансія «Контролер-касир», «Підсобний робітник», «Контролер», «Прибиральник території»), Автобусний парк № 5 (вакансія «Контролер-касир», «Слюсар з ремонту рухомого складу», «Прибиральник території», «Прибиральниця службових приміщень»), Служба організації збору та обліку виручки (вакансія «Прибиральник службових приміщень», «Контролер квитковий"), адже, як вбачається з матеріалів справи, у спірних звітностях по вказаним вакансіям визначених філій зазначено, що на вищевказані вакансії можуть претендувати лише особи з інвалідністю III групи тоді, коли роботодавець не має права встановлювати такі обмеження.

Поряд з цим вартими уваги є наступні обставини. Так, Подільським трамвайним ремонтно-експлуатаційним депо відмовлено ОСОБА_1 у працевлаштуванні в зв'язку з тим, що у особи недостатній кваліфікаційний рівень та досвід роботи в той час, коли щодо посади «Мийник-прибиральник рухомого складу», направлення на яку надавалось цій особі, та у звітності форми З-ПН у вимогах до стажу роботи Підприємством проставлено відмітку «Не має значення».

Натомість у звітності форми 3-ПН у вимогах до Освітньо-кваліфікаційного рівня стоїть відмітка «Кваліфікований робітник» тоді, коли відповідно до Розділу 9 «Найпростіші професії» Класифікатора професій затвердженого наказом Держкомстату від 28.07.2010 №327, до якого відноситься вакансія «Мийник - прибиральник рухомого складу», для виконання професійних завдань досить базової загальної середньої освіти або початкової загальної освіти та мінімальної професійної підготовки на виробництві чи інструктажу. Тобто згадане обмеження є безпідставним.

Також Підприємством відмовлено у працевлаштуванні ОСОБА_2, якому видано направлення на посаду «Мийник прибиральник рухомого складу» з підстави «Захворювання не дає можливість працевлаштувати» тоді, коли відмова підприємством інваліду у працевлаштуванні з підстав незадовільного стану здоров'я є безпідставною, адже підприємства зобов'язані у відповідності до ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

В контексті наведеного доцільно також відмітити, що доказів щодо розроблення заходів із створення робочих місць для інвалідів, включення їх до колективного договору, визначення видів виробництв, цехів та дільниць, де доцільно використовувати працю інвалідів, розроблення і затвердження інструкції про робоче місце інваліда відповідачем до суду не надано.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 09.12.2014 р. (справа №21-523а14), законодавство України встановлює рівні умови господарської діяльності для всіх підприємств щодо дотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, тому такий норматив має розраховуватися виходячи з середньооблікової чисельності штатних (тобто всіх без винятку) працівників.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04.07.2011 р. № 21-159а11, від 17.09.2013 р. №21-232а13, від 27.05.2014 р. №21-119а14.

Водночас, Верховним Судом України у постановах від 28.05.2013 р., від 09.07.2013 р., 19.11.2013 р., від 11.02.2014 р. та від 21.04.205 р. наголошено на тому, що висновок про належне виконання підприємством свого обов'язку по вжиттю усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, може бути визнаний таким, що ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права тільки у випадку встановлення судом здійснення підприємством передбачених чинним законодавством заходів щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та заходів щодо інформування уповноважених органів про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування інвалідів для забезпечення можливості виконання органами, зазначеними в ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», свого обов'язку стосовно безпосереднього працевлаштування інвалідів.

З матеріалів справи вбачається, що КП "Київпастранс" протягом 2015 року в різні періоди надавало до центрів зайнятості звіти за формою №3-ПН як з відміткою про необхідність у працевлаштуванні інвалідів, так і звіти без відміток про необхідність у працевлаштуванні інвалідів. У всіх цих звітах наводилася лише інформація про вакантні посади, характер роботи, умови праці, розмір заробітної плати, графік роботи та наявність чи відсутність шкідливих, небезпечних та важких умов праці.

Водночас у справі відсутні докази про вчинення підприємством реально дій щодо працевлаштування інвалідів у встановленому чинним законодавством розмірі. Надання до Київського міського центру зайнятості звітів за формою3-ПН не є свідченням таких дій.

Зазначена позиція узгоджується із висновками Вищого адміністративного суду України, викладеними в ухвалі від 11.09.2014 р. №К/9991/30035/12 у справі №2а-14556/11/2670 за позовом заступника прокурора Подільського району м. Києва - Твердохліба М.Г. в інтересах держави в особі Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Київське МВФСЗІ) до Комунального підприємства "Київпастранс" про стягнення адміністративно-господарських санкцій.

Отож, за висновком суду, відповідач не довів належними та допустимими засобами доказування факту здійснення ним передбачених чинним законодавством заходів щодо створення умов для працевлаштування 115 осіб інвалідів, попередньо при цьому проінформувавши уповноважений орган про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування таких інвалідів.

За таких обставин, вивчивши пояснення представників сторін, а також дослідивши наявні у справі матеріали, суд дійшов висновку про невиконання відповідачем вимог Закону №875-XII та невжиття всіх залежних від підприємства заходів щодо працевлаштування інвалідів, що призвело до відмови протягом 2015 р. у працевлаштуванні 115 (ста п"ятнадцяти) інвалідам.

Згідно з «Порядком сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 р. №70, роботодавці сплачують суму адміністративно-господарських санкцій відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за місцем їх державної реєстрації як юридичних осіб або фізичних осіб-підприємців на рахунки, відкриті в органах Державного казначейства, до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (пункт 2). Порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку за кожний календарний день прострочення (пункт 4).

Як убачається зі звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік форми №10-ПІ, поданого відповідачем до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньорічна заробітна плата штатного працівника (код рядка 05) - 57734,35 грн., не працевлаштовані протягом 2015 року відповідачем - 115 інвалідів.

Таким чином, розмір адміністративно-господарських санкцій за невиконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 році становить 6639450,25 грн. (57734,35 х 115).

Крім того, за несвоєчасну сплату суми адміністративно-господарських санкцій підлягає сплаті відповідачем пеня за 366 днів існування боргу (з 16.04.2016 по 14.06.2016 включно) у розмірі 243003,90 грн. (27885,72 грн. + 215118,18 грн.).

Станом на час розгляду справи, відповідачем зазначену суму адміністративно-господарських санкцій та пені не сплачено, а відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми коштів в загальному розмірі 6882454,15 грн. (з них: 6639450,25 грн. адміністративно-господарських санкцій та 243003,90 грн. пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд зауважує, що відкриваючи провадження у справі, сплату судового збору позивачу відстрочено. Поряд з цим, 04.04.2016 р. КМВ ФСЗІ надано до суду платіжне доручення від 24.06.2016 р. №168 про сплату судового збору у справі в розмірі 103236,81 грн.

Згідно до ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» (код за , адреса: 04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, 2) на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (адреса: 03150, м. Київ, вул. Червоноармійська, 104, код за ) заборгованість загальним розміром 6 882 454,15 грн. (шість мільйонів вісімсот вісімдесят дві тисячі чотириста п"ятдесят чотири грн. 15 коп.) (з них: адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 році - 6 639 450,25 грн., пені - 243 003,90 грн.).

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Добрянська Ярослава Іванівна