Справа № 182/20/17
Суддя: Кобеляцька-Шаховал І. О.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 182/20/17
Провадження № 2-а/0182/3/2017
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05.04.2017 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Скоробогатова А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського об"єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про спонукання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Нікопольського об"єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про спонукання до вчинення дій.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що до вересня 2001 року він проживав у м.Нікополі за адресою: АДРЕСА_1 та отримував пенсію за віком. Потім виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв'язку з чим виплату пенсії йому було припинено. 30.11.2016 року його представник звернувся до Нікопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області з заявою про перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком. У листі № Б-229-5 від 12.12.2016 року було зазначено, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається особисто, за місцем проживання (реєстрації). Пенсія виплачується за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України. Тому йому необхідно звернутись особисто з паспортом громадянина України. Вважає такі дії відповідача протиправними з огляду на наступне. Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року визнано не конституційними положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та втратили силу з моменту прийняття Конституційним Судом України рішення. За своїм змістом рішення Конституційного Суду України надає висновок щодо неконституційності положень Закону щодо осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Відповідно до ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, після ухвалення рішення Конституційним Судом України у пенсіонерів відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а в Управління Пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії та виплатити її на першу вимогу пенсіонерів. Верховний Суд України в постанові від 12.05.2015 року по справі № 21-180а15 при вирішенні питання щодо періоду, з якого має бути поновлена пенсія, зазначив: „...колегія суддів Судової падати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон." Відповідно до ст.244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.1 ст.44 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному Управлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Відповідно до ч.2 ст.49 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ст.46 цього Закону. Відповідно до п.2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, згідно з Законом України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Окремі положення Порядку, на які посилається відповідач, не приведені у відповідність до Закону та Конституції України, які мають вищу юридичну силу, ніж підзаконні акти. Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст.5 Закону України „Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну. Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставами для їх обмеження. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як встановлено ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Тому, просить суд зобов'язати відповідача перерахувати та поновити виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни у відповідності до чинного законодавства на визначений пенсіонером банківський рахунок; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Представник відповідача надав суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких посилається на те, що, відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Відповідно до п.2.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. ОСОБА_1 не перебував на обліку в Нікопольському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області. Більш того, управління не припиняло виплату пенсії позивачу та не має у своєму розпорядженні пенсійної справи ОСОБА_1, так як виплата та припинення виплати пенсії позивачу у 2001 році здійснювалася Управлінням праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради. З огляду на вищезазначене, вважає вимоги позову про незаконність бездіяльності щодо непоновлення управлінням виплати пенсії позивачу необґрунтованими та просить відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.16-18).

В судове засідання сторони не прибули, представники сторін надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив в позові відмовити.

Вивчивши матеріали справи, заперечення на адміністративний позов, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, до вересня 2001 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав у АДРЕСА_1 та отримував пенсію за віком. Згодом позивач, не змінюючи громадянства України, вибув на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв'язку з чим виплату пенсії позивачу було припинено (а.с.10).

Відповідно до ст.44 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

30.11.2016 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до відповідача з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 (а.с.5), на що відповідач листом № Б-229-5 від 12.12.2016 року повідомив про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, зазначивши, що для поновлення пенсії на території України позивачу необхідно звернутись до відповідача особисто з паспортом громадянина України (а.с.4). Крім того, відповідач зазначив, що, відповідно до ст.8 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані, згідно із цим Законом, та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.1.5. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1, заява про припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом за кордон, поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації).

Однак, суд приходить до висновку, що такі дії відповідача є протиправними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.49 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", винесеного у справі № 1-32/2009 від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (1058-15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (254к/96-ВР) (є неконституційними). Положення Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (1058-15), визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. У вказаному Рішенні зазначено, що п.2 ч.1 ст.49 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону (1058-15) суперечать приписам Конституції України (254к/96-ВР) щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості (стаття 22, частини перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46) (254к/96-ВР). Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких вийнятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України (254к/96-ВР), відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України) (254к/96-ВР). Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження.

Згідно зі ст.24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні норми, які унеможливлювали поновлення позивачам виплати пенсії.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі „Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною, відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі „Пічкур проти України" як джерело права, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Посилання відповідача на те, що ПФУ не був раніше платником пенсій позивачу і не має його пенсійної справи, суд вважає недоречними, оскільки з передачею в Україні функцій виплати пенсії до органів Пенсійного фонду України до останнього перейшли й ці обов'язки, зокрема і щодо поновлення виплати пенсій у встановлених законом випадках. При цьому пенсійну справу позивача відповідач витребував і отримав від органу, який до цього здійснював пенсійні виплати.

Таким чином, у позивача виникло право на поновлення раніше призначеної пенсії, а тому суд приходить до висновку, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії.

На підставі наведенного, суд приходить до висновку про те, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, тобто з 07.10.2009 року, у відповідача виникли підстави для поновлення виплати пенсії позивачу. Такий правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України № 21-180а15 та 21-168а15. Натомість, у спірних правовідносинах порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, як раз і полягає в тому, що відповідач не відновив з 07.10.2009 року виплату пенсії, а на звернення позивача у листопаді 2016 року безпідставно відмовив у її поновленні. Таким чином, порушення прав позивача триває з 07.10.2009 року.

Згідно зі ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Оскільки виплата пенсії носить щомісячний характер, а рішення Конституційного Суду України оприлюднюються в засобах масової інформації і мають загальнодоступний характер, позивач про порушення своїх прав повинен був дізнатися з жовтня 2009 року.

Враховуючи те, що до суду позов подано лише 03 січня 2017 року, то в межах встановленого шестимісячного строку захист прав позивача шляхом зобов'язання поновити виплату пенсії можливий з 03 липня 2016 року.

Згідно зі ст.100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, встановлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність доведених позивачем обставин для поновлення строку звернення до суду, частина позовних вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 02 липня 2016 року підлягає залишенню без розгляду. Вказане не суперечить правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду України № 21-180а15 та 21-168а15, оскільки питання застосування строків звернення до суду в них не вирішувалось.

Таким чином, відповідач має перерахувати та відновити виплату пенсії позивачу, який виїхав на постійне місце проживання за кордон - у державу Ізраїль, з 03.07.2016 року (враховуючи те, що позов був поданий 03.01.2017 року та беручи до уваги положення ст.99 КАС України).

У відповідності до ч.1 ст.94 КАС України, Закону України „Про судовий збір", за рахунок бюджетних асигнувань з Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на користь представника позивача ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплачений ним при зверненні до суду з даним позовом (а.с.3).

На підставі викладеного, керуючись ст.9-15, 17, 18, 94, 99, 100, 159-163, 167, 183-2 КАС України, ст.19, 24, 46, 152 Конституції України, ч.2 ст.2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", винесеного у справі № 1-32/2009, від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, Рішення Європейського суду з прав людини у справі „Пічкур проти України" від 7 листопада 2013 року (остаточне 07/02/2014), суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати Нікопольське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області перерахувати та поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, виплату пенсії за віком з 03.07.2016 року на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Нікопольського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на користь представника позивача ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал