Справа № 826/11/16
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 квітня 2017 року № 826/11/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа проПрокуратури Київської області ОСОБА_2 визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась з позовом до Прокуратури Київської області (далі по тексту - відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про:

- визнання протиправним та скасування наказу №2181к від 07.12.2015р. про звільнення позивача з посади старшого прокурора організаційно-методичного відділу, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області;

- поновлення позивача на посаді старшого прокурора організаційно-методичного відділу, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області;

- стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваного наказу.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали.

Представники відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

Третя особа в судове засідання не прибула, жодних пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надала.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

ОСОБА_1 в органах прокуратури працювала з 2003 року по 07 грудня 2015 року на різних посадах.

05 жовтня 2015 року ОСОБА_1 попереджено про скорочення чисельності працівників органів прокуратури України, згідно з Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року. Згідно з наказом Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року № 46ш у структурі та штатному розписі органів прокуратури Київської області ліквідовано управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області, у зв'язку з чим скорочено посаду обійману ОСОБА_1 Також позивача повідомлено про відсутність вакантних посад, які б могли бути йому запропоновані та у разі наявності відповідних посад, упродовж двомісячного строку будуть запропоновані ОСОБА_1

Наказом прокурора Київської області від 07.12.2015р. №2181к відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 11, п.п. 4 п. 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» та на підставі наказу Генерального прокурора України №46ш від 15.07.2015р., попередження про звільнення від 05.10.2015р. ОСОБА_1, радника юстиції звільнено з посади старшого прокурора організаційно-методичного відділу, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області з 11 грудня 2015 року у зв'язку з реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів прокуратури Київської області відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись з наказом від 07.12.2015р. №2181к, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний адміністративний спір суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 462 Закону України "Про прокуратуру" прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю.

Із приписів статті 51 Кодексу законів про працю України вбачається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частина третя статті 49-2 Кодексу законів про працю України встановлює, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення наведених положень Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначається, що "Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи."

З матеріалів особової справи позивача та інших документів, копії яких надано сторонами, суд встановив, що відповідно до пунктів 1, 2 та 3 наказу Генеральної прокуратури України від 15 липня 2015 року №46ш наказано ліквідувати у структурі та штатному розписі прокуратури Київської області управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області, управління нагляду за додержанням законів у кримінальному проваджені та іншу відділи та управління, загальну штатну чисельність 168 одиниць зарахувати до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати.

Таким чином наказ Генеральної прокуратури України від 15 липня 2015 року №46ш передбачав масове скорочення працівників.

Суд звертає увагу, що відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували те, що відповідач не мав можливості перевести позивача на вакантну посаду, а, з урахуванням масовості звільнення, також доказів доведення до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Крім того, відповідачем не враховано, що згідно частини першої статті 42 Кодексу законів про працю України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частини другої статті 42 Кодексу законів про працю України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, в тому числі, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працює безперервно в органах прокуратури з 22 серпня 2003 року, тобто тривалий час, що є достатнім для надання переваги при скороченні чисельності працівників Прокуратури Київської області.

Також в матеріалах справи містяться пояснення Прокуратури Київської області №05/2-1011вих16 від 13.07.2016р., з яких вбачається, що у період з 05 жовтня 2015 року по 05 грудня 2015 року до апарату прокуратури на вакантні посади призначено 6 осіб, з них 4 - висококваліфіковані працівники зі стажем роботи в органах прокуратури від 8 до 17 років (ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7), які під час здійснення прокурорської діяльності займали посади прокурорів та заступників прокурорів районів міста Києва, а також керівні посади в прокуратурі міста Києва. Також, за рекомендацією керівництва прокуратури Київської області 2 особи переведені з прокуратур районного рівня (ОСОБА_8, ОСОБА_9). ОСОБА_9 перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб.

04 грудня 2015 року позивач звернувся із заявою до прокурора Київської області про призначення на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Київської області.

07 грудня 2015 року наказом №2177к прокурора Київської області на зазначену посаду було призначено ОСОБА_2

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не запропоновано вакантні посади, не надано доказів неможливості переведення позивача на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, та/або доказів відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також, що відповідач не врахував переважне право позивача щодо залишення на роботі.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників, встановленого статтею 49-2 Кодексу законів про працю України, та приходить до висновку про необхідність скасування наказу Прокуратури Київської області від 07 грудня 2015 року № 2181к та поновлення позивача на раніше займаній посаді.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Разом з тим, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на те, що, в разі відсутності посади позивача (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Згідно з довідкою Прокуратури Київської області від 05 квітня 2016 року №18ф-151 середня заробітна плата ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці роботи складає 19665,77грн., а середньоденна заробітна плата - 585,08грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 11 грудня 2015 року по 04 квітня 2017 року, що становить 329 робочих дні.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1, становить 192491,32грн. (585,08 грн. х 329).

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2.Визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Київської області №2181к від 07.12.2015р. про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора організаційно-методичного відділу, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області.

3.Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора організаційно-методичного відділу, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області з 11 грудня 2015 року.

4.Стягнути з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 192491,32грн. (сто дев'яносто дві тисячі чотириста дев'яносто одна гривня, 32 копійки).

5.Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на старшого прокурора організаційно-методичного відділу, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області з 11 грудня 2015 року.

6.Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за один місяць в розмірі 12871,76грн. (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят одна гривня, 76 копійок).

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій