Справа № 127/5063/17
Суддя: Прокопчук А. В.
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Cправа № 127/5063/17
Провадження № 2-а/127/364/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 квітня 2017 року м.Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Прокопчук А.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 25 травня 2010 року зобов'язано управління праці та соціального захисту населення в Староміському районі м. Вінниці нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення за 2008-2009 роки, як інваліду 2-групи, постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2010 року.

Разом з тим, постановою Вищого адміністративного суду України від 6 грудня 2012 року вищевказане рішення та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2010 року скасовано в частині задоволення позову щодо визнання дій відповідача неправомірними та зобов'язання нарахувати та виплатити позивачу щорічну допомогу на оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2008 рік та прийнято в цій частині нове рішення - в позові відмовити.

Ухвалою суду від 19 березня 2013 року замінено сторону виконавчого провадження - боржника Управління праці і соціального захисту населення в Староміському районі м. Вінниці на Департамент праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради. Згодом даного боржника було замінено на його правонаступника Департамент соціальної політики Вінницької міської ради.

Наразі рішення суду не виконане, в зв'язку з відсутністю належного бюджетного фінансування на виконання судових рішень.

Відповідач зазначив, що борг по недоплаченій грошовій щорічній допомозі на оздоровлення за 2009 рік становить 3030,00 грн. З даною сумою позивач не погоджується, оскільки розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Станом на перший квартал 2017 року розмір мінімальної заробітної плати становить 3 200,00 грн. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що розмір боргу має становити 15 880,00 грн., тобто 3200,00 грн. х 5 мінімальних заробітних плат та за мінусом 120,00 грн. отриманої допомоги. Однак, відповідачем було відмовлено в перерахунку боргу по недоплаченій щорічній грошовій допомозі на оздоровлення за 2009 рік. Дані дії відповідача, ОСОБА_1 вважає бездіяльністю, тому звернувся до суду з даним позовом та просить: поновити йому строк на звернення до адміністративного суду; визнати дії відповідача у відмові перерахунку недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2009 рік, у відповідності до ст. 48 Закону України № 796-ХІІ від 28.02.1991 року, станом на лютий місяць 2017 року, як бездіяльність; зобов'язати відповідача - Департамент соціальної політики Вінницької міської ради здійснити перерахунок недоплаченої щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2009 рік станом на І-й квартал 2017 року з врахуванням статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І-категорії, інваліду 2-групи та з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати - 3200,00 грн. визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на перший квартал 2017 року, а також просив у відповідності до ст. 2 КАС України, вийти за межі позовної заяви та захистити його порушені права, свободи та інтереси в повному обсязі.

Відповідач копію ухвали про відкриття скороченого провадження у справі отримав, подавши у визначений законом строк заперечення проти адміністративного позову, в якому зазначив, що з вимогами ОСОБА_1 не погоджується так, як частиною 7 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Так, момент виплати відбувся у вересні 2009 року в сумі 120 грн., тому слід керуватися законом, що був чинним на час виникнення права на такі виплати. Рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 25 травня 2010 року виконано відповідачем частково в частині нарахування допомоги в розмірі 3030 грн. Щодо виплати даної допомоги, то воно не виконане, в зв'язку з відсутністю відповідних асигнувань. Крім того, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2013 року встановлено спосіб і порядок виконання рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 25 травня 2010 року шляхом стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 нарахованої грошової компенсації на оздоровлення за 2009 рік в сумі 3030 грн. Отже, рішення суду вже знаходиться на стадії виконання, частково виконане, а стягнення заявленої позивачем суми у даному спорі є подвійною відповідальністю, що є недопустимим. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Розгляд справи проведено у порядку скороченого провадження у відповідності із ст. 183-2 КАС України, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_1 щодо пропущення ним шестимісячного строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, оскільки позовні вимоги подані в межах строку звернення до адміністративного суду. Таким чином, позовна вимога про поновлення строку на звернення до суду не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року здійснено тлумачення ст.. 1 Першого протоколу до Конвенції, де сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" АБО "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Також, аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі № 44277/98 "Стреч проти Сполученого Королівства" від 24.04.2003 року.

Згідно ч. 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визнають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

З посвідчення НОМЕР_1, суд вбачає, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи (а.с. 17).

Судом встановлено, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 25 травня 2010 року по справі № 2-811/10 (а.с. 15-16), яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2010 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково та визнано дії Управління праці та соціального захисту населення в Староміському районі м. Вінниці неправомірними; зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення в Староміському районі м. Вінниці нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення за 2008-2009 р.р. як інваліду ІІ групи, постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За вищевказаним судовим рішенням Староміським районним судом м. Вінниці 07.09.2010 року видано виконачий лист № 2-811/10.

Разом з тим, постановою Вищого адміністративного суду України від 6 грудня 2012 року касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення в Староміському районі м. Вінниці задоволено частково, рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 25 травня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2010 року скасовано в частині задоволення позову щодо визнання дій відповідача неправомірними та зобов'язання його нарахувати та виплатити позивачу щорічну допомогу на оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2008 рік та прийнято в цій частині нове рішення - в позові відмовлено. В решті рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 25 травня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2010 року залишено без змін (а.с. 12-14).

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2014 року було замінено боржника Департамент праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради на правонаступника Департамент соціальної політики Вінницької міської ради у адміністративній справі № 2-811/10 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення недоотриманої суми щорічної допомоги на оздоровлення (а.с. 10).

9 лютого 2017 року, суд вбачає, що позивач звертався до відповідача із заявою, в якій просив надати інформацію про те, чи виконано постанову Староміського районного суду м. Вінниці по адміністративній справі № 2-811/2010 року; як у відповідності до ст. 48 Закону України № 796-ХІІ від 28.02.1991 року сума боргу визначається на момент її виплати. Чи виплачена сума боргу, розмір якого просить вказати в відповіді станом на лютий 2017 року, якщо ні, то просить вказати причини та підстави невиплати суми боргу по зазначеному вище рішенні суду (а.с. 3).

З листа Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради від 15.02.2017 року встановлено, що рішення суду виконано в частині перерахунку щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення за 2009 рік з урахуванням проведених виплат в розмірі 3030,00 грн. Рішення органів державної влади виконуються органами місцевого самоврядування в межах переданих їм фінансових ресурсів. Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» видатків на виконання рішень суду для органів соціального захисту населення не передбачено. Отже, причина невиконання рішення суду в частині проведення виплат є поважними та не залежить від боржника по даній справі. У разі виділення бюджетних коштів на виконання рішень суду зазначене рішення буде виконано в повному обсязі. Крім того, дане рішення суду прийнято на облік рішень суду, виконання яких гарантується державою та включено до першої черги задоволення вимог (а.с. 4-5).

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії" зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.

Згідно ч. 7 ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

З матеріалів справи вбачається, що момент виплати допомоги відбувся у вересні 2009 року в сумі 120 грн., в зв'язку з цим проведення перерахунку даної допомоги на виконання рішення суду по цивільній справі № 2-811/10 від 25.05.2010 року застосувався належний показник мінімальної заробітної плати, за допомогою якого вираховується щорічна допомога на оздоровлення, передбачений Законом України «Про Державний бюджет України на 2009 рік», що діяв на момент виникнення права на такі виплати.

Таким чином, рішення Староміського районного суду м. Вінниці по цивільній справі № 2-811/10 від 25.05.2010 року виконано відповідачем частково в частині нарахування допомоги в розмірі 3030,00 грн. А решта рішення (виплата допомоги) - не виконане, в зв'язку з відсутністю відповідних асигнувань.

Слід зазначити, що Департамент соціальної політики Вінницької міської ради є виконавчим органом Вінницької міської ради, органом місцевого самоврядування, межі повноважень яких чітко визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 34 Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до законодавства питань про надання компенсацій і пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно вимог ст. 67 вищевказаного Закону, держава фінансово забезпечує здійснення органами місцевого самоврядування наданих законом повноважень органів виконавчої влади у повному обсязі за рахунок закріплення за відповідними місцевими бюджетами джерел доходів бюджету, надання трансфертів з державного бюджету, а також передання органам місцевого самоврядування відповідних об'єктів державної власності. Рішення органів державної влади, які призводять до додаткових видатків органів місцевого самоврядування, обов'язково супроводжуються передачею їм необхідних фінансових ресурсів. Вказані рішення виконуються органами місцевого самоврядування в межах переданих їм фінансових ресурсів. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади і попередньо не забезпечені відповідними фінансовими ресурсами, компенсуються державою.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України, визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що органи місцевого самоврядування при виконанні делегованих повноважень мають право їх виконувати виключно в межах передбачених та виділених для цього фінансових ресурсів (бюджетних коштів). Будь-які виплати з коштів держбюджету, їх порядок здійснення врегульовано бюджетним кодексом України.

Статтею 95 Контитуції України визначено, що будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначається виключно законом України про Державний бюджет України.

Для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів (ст. 22 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Статтею 48 Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації. Вимоги фізичних і юридичних осіб щодо відшкодування збитків та/або шкоди за зобов'язаннями, взятими розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), стягуються з осіб, винних у взятті таких зобов'язань, у судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, а також через відсутність передбачених у Законах України Про державний бюджет України на 2013-2017 роки цільових коштів на виконання судових рішень по виплаті даного виду допомоги та враховуючи вимоги Бюджетного кодексу України, який прямо забороняє розпорядникам бюджетних коштів здійснювати будь-які виплати за рахунок бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або в розмірах, що перевищують затверджені розміри видатків, вказане судове рішення (виплата коштів) не могло бути реалізовано Департаментом в повному обсязі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що державний виконавець звертався до боржника з вимогою від 08.07.2013 року щодо вжиття заходів на виконання виконавчого листа № 2-а-811/10, виданого 07.09.2010 року Староміським районним судом м. Вінниці. Відповідно до відповіді відповідача від 26.07.2013 року було зазначено про причини невиконання рішення в частині виплати та перерахунок допомоги, а також наголошено, що в разі виділення бюджетних коштів на виконання рішення суду зазначене рішення буде виконано в повному обсязі.

Відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2013 року подання відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області було задоволено та встановлено спосіб і порядок виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2010 по справі № 2-811/10 про зобов'язання Департамент праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення за 2009 рік як інваліду ІІ групи, постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», шляхом стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населлення Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 3030 грн. нарахованої грошової компенсації на оздоровлення за 2009 рік.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції щор діяла на час встановлення судом конкретної суми стягнення), рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Так, на виконання вищевказаної норми Закону, а також пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 3 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Відповідно до п. 12 ч.1 ст. 2 Бюджетного кодексу України, бюджетні установи - це органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету.

Згідно п. 3 Порядку № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Разом з тим, слід зазначити, що постанова Староміського районного суду м. Вінниці від 07.09.2010 № 2-822/10, відповідно до пункту 7 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440 прийнято до обліку та включено до Першої черги задоволення вимог.

Статтею 19 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» надано право Кабінету Міністрів України у встановленому ним порядку реструктуризувати фактичну заборгованість обсягом до 7 544 562 370 грн., що виникла станом на 1 січня 2017 року, за рішеннями судів, виконання яких гарантовано державою, а також за рішеннями Європейського суду з прав людини, прийнятими за наслідками розгляду справ проти України, шляхом видачі фінансових казначейських векселів строком обігу до семи років, з відстроченням платежів за цією заборгованістю на один рік та відсотковою ставкою 9,3 відсотка річних. Право видачі таких векселів надати органам Державної казначейської служби України.

З листа Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області від 10.03.2017 року суд вбачає, що у зв'язку з проведенням Державною казначейською службою України операцій з перерахуванням коштів за судовими рішеннями, переданими актом приймання-передавання за 4 квартал 2014 року органами ДВС Головному управлінню Державної казначейської служби України у Вінницькій області згідно Порядку №440, боржником за яким є Департамент соціальної політики ВМР, просить останнього повідомити про актуальність та чинність зазначених судових рішень для їх виконання за бюджетною програмою КПКВ 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».В додатку до даного листа вказаний виконавчий лист №2-811/10, виданий Староміським районним судом м. Вінниці 07.09.2010 року сума виплати (з урахуванням часткового виконання) 3030 грн.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що рішення знаходиться на виконанні та частково виконане, оскільки відповідачем проведений перерахунок допомоги, визначений розмір та нарахована доплата до допомоги, в зв'язку з цим стягнення зазначеної позивачем суми є подвійною відповідальністю за одне і теж зобов'язання, що суперечить положенням Конституції України та є недопустимим.

Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно ст. 6 Основного Закону, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Отже, відповідач, здійснюючи позивачеві нарахування щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2009 рік відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», діяв правомірно та відповідно до вимог законодавства, тому підстав для задоволення позову немає.

Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач довів правомірність свого рішення, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, а відтак не підлягають задоволенню.

Враховуючи положення ст. 94 КАС України, якою визначено, що у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати компенсуються за рахунок державного бюджету України, суд вважає судові витрати компенсувати за рахунок державного бюджету.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 6, 19, 46, 61, 95, 124 Конституції України, ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст.ст. 34, 67 Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 19 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», ст.ст. 2, 22, 23, 48 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 2, 8, 6-11, 14, 17, 69, 71, 72, 94, 158-163, 183-2, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок державного бюджету.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністратвиного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя: