Справа № 815/953/17
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2017-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/953/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд

під головуванням судді Андрухіва В.В.

за участю секретаря Рижук В.І.

перекладача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання прийняти рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 03.02.2017 року № 23 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2017 році він звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні. 14.02.2017 року він отримав повідомлення № 5/1-26 від 14.02.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу від 03.02.2017 року № 23, згідно якого причину відмови визначено очевидну необґрунтованість заяви позивача через відсутність елементів загрози життю відповідно до інформації про країну походження. Як стверджує позивач, у висновку ГУ ДМС України в Одеській області відсутні будь-які посилання на джерело інформації, яка була проаналізована співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області. При цьому, позивач вважає, що відповідно до інформації по країні походження, він має ризик стати жертвою невибіркового насилля у разі повернення на батьківщину (Афганістан). Також позивач зазначив, що до виїзду з країни походження, він працював в Національній армії Афганістану, та внаслідок такої діяльності отримував листи з погрозами від талібів. Позивач змушений був покинути місце роботи після того, як Талібан викрав та утримував у полоні його батька. Після звільнення батька позивач змінив місце роботи, але погрози не припинялися, а дім, в якому він мешкав був обстріляний зі сторони талібів, у зв'язку з чим родина змушена була рятуватись втечею. Позивач зазначає, що інформація по країні походження підтверджує його об'єктивні побоювання стосовно повернення до Афганістану, а тому він вважає, що у міграційного органу не було підстав вважати його заяву очевидно необґрунтованою. Таким чином, позивач вважає, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили суд задовольнити позов з наведених вище підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. У своїх запереченнях відповідач зазначив, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також відповідач зазначив, що на батьківщині позивача залишилася проживати його родина. У наданих позивачем до міграційного органу документах відсутні дати, а термін дії посвідчення сплив 31.12.2014 року. Позивач не звернувся одразу до міграційного органу після того, як незаконно перетнув кордон України. За результатами аналізу особової справи позивача було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою, а отримані від позивача пояснення містять у собі відмінності та елементи надання неправдивої інформації. Під час проведення співбесіди та анкетування позивач користувався папірцем з датами та іншою інформацією стосовно його історії.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану, уродженцем провінції Лагман, р-н Каргаї, с. Чарбах. З національністю - пуштун. За віросповіданням - місульманін-суніт. Рідна мова - пушту. Також володіє мовою дарі та англійською. За сімейним станом - одружений на громадянці Афганістану ОСОБА_3. Серед родичів позивача на теиторії Афганістану залишились: син - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2; син - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3; син - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4; донька - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5; батько - ОСОБА_8 1957 р.н.; мати - ОСОБА_9 1962 р.н.; брат - ОСОБА_10 1982 р.н. 05.11.201 року позивач виїхав з Афганістану. 11.01.2017 року нелегально автомобілем перетнув кордон України.

30.01.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції з заявою № 8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій позивач зазначив, що через рік після того, як він почав працювати у Національній гвардії Афганістану, таліби почали погрожувати. До нього надходили листи з погрозами. Він був вимушений покинути роботу. Писали листи до мечетей, в яких йшлося про те, що люди, які працюють на державу поступають неправильно, і якщо вони не покинуть таку роботу, то їх вб'ють. Позивач боявся за власне життя, оскільки таліби приходили до його села. Тому він почав працювати в поліції, оскільки так було безпечніше. На початку листопада таліби прийшли до села, почали стріляти у напрямку будинку позивача. Вся його родина втекла разом з позивачем до іншого села Калатек, де знаходились у родичів. Після цього позивач виїхав з Афганістану до України.

Серед документів до міграційного органу позивач надав: копію свідоцтва про народження з перекладом, а також наступні копії документів з перекладом: рекомендаційний лист компанії «ОТ Трейдінг Солюшнс» від 15.12.2014 року; лист Департаменту з питань культури, виданий у лютому 2011 року; лист МВС Афганістану (без зазначення дати), грамота (без зазначення дати); лист Департаменту з питань культури (без зазначення дати); посвідчення (із зазначенням посади, термін дії сплинув 31.12.2014 року); почесна грамота від компанії «ОТ Трейдінг Солюшнс» від 15.12.2014 року; лист від Ісламського емірату Афганістану (без зазначення дати); фото заявника під час роботи на посаді вчителя та рядового.

За результатами розгляду особової справи № 2017OD0010 громадянина Афганістану ОСОБА_2, 10.02.2017 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дійшло до висновку щодо відмови громадянину Афганістану ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом № 23 від 03.02.2017 року, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, - відсутні.

14.02.2017 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області за № 5/1-26 від 14.02.2017 року про відмову воформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.6 ст.5 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями ст.6 Закону встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 4 ст.8 Закону передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно приписів ч.6 ст.8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 р. за № 1146/19884, визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п.1.2. Правил, інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звіті

Підпунктом "е" п. 2.1 Правил встановлено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом, зокрема, протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

З висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не вбачається, що відповідачем враховано Керівництво УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану від 19.04.2016 року, яке скасовує та замінює собою відповідне Керівництво УВКБ ООН від 06 серпня 2013 року (http://www.refworld.org.ru/country,POLICY,UNHCR,,AFG,,577286cd4,0.html).

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану від 19.04.2016 року, біженці з Афганістану можуть зазнавати переслідувань з причин, пов'язаних з триваючим збройним конфліктом в країні, або в зв'язку з серйозними порушеннями прав людини, які не мають прямого відношення до конфлікту, а також у випадках поєднання двох згаданих факторів. УВКБ ООН вважає, що особливо ретельне вивчення можливих ризиків потрібно відносно осіб, що входять до вказаних нижче групи: особи, пов'язані з урядом або які надають підтримку Уряду і міжнародному співтовариству, в тому числі Міжнародним збройним силам, або що вважаються такими; журналісти та інші професійні працівники ЗМІ; чоловіки, які досягли боєздатного віку, в ситуації примусового призову, а також діти в разі добровільного та примусового призову неповнолітніх; цивільні особи, підозрювані в наданні підтримки збройним антиурядових формувань (АПФ); члени релігійних меншин і особи, які вважаються порушниками законів шаріату; особи, яких АПФ вважають порушниками принципів, норм і цінностей ісламу в тому вигляді в якому вони тлумачаться АПФ; жінки, що належать до певних груп населення або знаходяться в певних умовах; жінки і чоловіки, які вважаються порушниками соціальних моральних норм; інваліди, в т.ч. розумово неповноцінні особи, і особи, які страждають психічними розладами.

Даний перелік, який не можна назвати вичерпним, заснований на інформації, наявній в розпорядженні УВКБ ООН на момент складання даного документа. Отже, заяву про надання притулку не слід автоматично вважати такою, що не заслуговує розгляду лише тому, що вона не підпадає під жодну з вищезазначених категорій. Залежно від конкретних обставин справи, члени сімей або співмешканці осіб з вищезазначених груп, також можуть потребувати міжнародного захисту на підставі їх зв'язку з особами з групи ризику.

Афганістан як і раніше перебуває в стані збройного конфлікту неміжнародного характеру. Особи, які рятуються втечею від завдання їм шкоди або загрози стати жертвою шкоди в результаті цього конфлікту, також можуть відповідати критеріям визначення статусу біженця, що містяться в статті 1 (А) (2) Конвенції 1951 року. Ця умова може бути застосовано при наявності достатньої ймовірності нанесення особі серйозної шкоди в формі переслідування з причин, пов'язаних з підставами, встановленими в статті 1 (А) (2), в результаті конфлікту.

У пункті «А» Керівництва УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану від 19.04.2016 року наведено потенційну групу ризику, до якої входять особи, пов'язані з урядом або які надають підтримку уряду і міжнародному співтовариству, в тому числі міжнародним збройним силам.

За наявними повідомленнями, АПФ систематично здійснюють напади на цивільних осіб, пов'язаних з афганським урядом і міжнародним співтовариством в Афганістані, включаючи міжнародні збройні сили, міжнародне гуманітарне співтовариство і суб'єктів, що беруть участь в процесах розвитку, або що вважаються такими. У 2015 році згідно з даними МООНСА (Місія ООН зі сприяння Афганістану), в результаті цілеспрямованих вбивств або замахів постраждало 1 335 (790 убитих і 545 поранених) цивільних осіб, в т.ч. кількість подібних нападів, відповідальність за які взяли на себе таліби, склало 135 випадків, в яких постраждало 336 цивільних осіб (168 вбитих і 168 поранених). Таким чином, кількість жертв подібних нападів збільшилася на 25% в порівнянні з 2014 роком (716 вбитих і 353 поранених), тоді як кількість жертв подібних нападів, відповідальність, за які взяли на себе таліби, збільшилася на 59%. Згідно з даними МООНСА, у 2015 році в результаті 17 цілеспрямованих і навмисних вбивств, скоєних групами, пов'язаними з ІГІЛ, постраждали 26 цивільних осіб (17 вбитих і 9 поранених). Основними об'єктами нападів стають національні та місцеві політичні лідери, урядові чиновники, вчителі та інші державні службовці, співробітники поліції, які не перебувають при виконанні службових обов'язків, старійшини громад, лідери релігійних громад, жінки, які беруть участь у громадському житті, цивільні особи, обвинувачені в шпигунстві на користь урядових сил, правозахисники, представники гуманітарних організацій і суб'єкти, які беруть участь в процесах розвитку, робочі, зайняті на об'єктах будівництва.

Рух Талібан 22 квітня 2015 року, як і в минулі роки, оголосив про початок весняної наступальної операції, націленої проти урядовців, а також інших осіб, які, як вважається, підтримують уряд і міжнародне співтовариство. Незважаючи на заявлений намір талібів зменшити кількість жертв серед цивільного населення, продовжують надходити повідомлення про те, що напади талібів навмисно націлені на цивільне населення і об'єкти, що охороняються відповідно до норм міжнародного гуманітарного права. Повідомляється, що в 2015 році таліби взяли на себе відповідальність за жертви серед цивільного населення в два інциденти, проте промовчали про повне вплив цих інцидентів на цивільних осіб.

Згідно з даними МООНСА, протягом 2014 і 2015 років під час наземних зіткнень було зареєстровано безліч випадків нападу АПФ на урядовців, а також на цивільні урядові установи та інші будівлі.

Державні судді і прокурори також стають об'єктами нападів. Згідно з даними МООНСА, від нападів на суддів, прокурорів і судові установи в 2015 році постраждало 188 цивільних осіб (46 загинули і 142 поранені), що на 109% вище, ніж за відповідний період 2014 року.

Також об'єктами нападів стають вчителі, шкільні охоронці, службовці Департаменту освіти і працівники охорони здоров'я, інші цивільні службовці та навіть особи, які працюють за трудовим контрактом.

Сили безпеки Афганістану, зокрема, співробітники Афганської національної поліції (АНП), як і раніше залишаються об'єктами нападів. Після виведення більшої частини іноземного військового контингенту в 2014 році, опорні пункти поліції і контрольно-пропускні пункти все частіше піддаються нападам АПФ. Співробітники національної поліції піддаються нападам як в службовий час, так і не при виконанні службових обов'язків.

Члени Афганської місцевої поліції (АМП) також часто піддаються нападам. Оскільки члени АМП часто перебувають в неспокійних районах, згідно з оцінками, кількість жертв серед них в три рази вище, ніж серед інших співробітників АНСБ. Також повідомляється, що АПФ здійснюють напади на співробітників інших поліцейських сил Афганістану, а також колишніх співробітників АНСБ.

Таким чином, з огляду на загальнодоступну інформацію, оприлюднену Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців щодо країни походження позивача, а також беручи до уваги, що позивачем у заяві про надання захисту надано інформацію про те, що він працював вчителем у Національній гвардії Афганістану та в поліції, суд вважає що відповідач передчасно прийняв наказ від 03.02.2017 року № 23 про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту п.6.1. Правил, у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивач фактично був позбавлений права на всебічне вивчення його особової справи.

Суд вважає обґрунтованими посилання позивача у позовній заяві на те, що оскільки позивач виїхав з країни походження через побоювання за своє життя та здоров'я, та те, що позивач не підпадає під критерії, перелічені у п.6 ст.8 Закону, на який посилається відповідач, у відповідача відсутні підстави вважати заяву позивача про звернення за захистом в Україні очевидно необґрунтованою.

Крім того, наведена позивачем інформація в заяві про надання статусу біженця або додаткового захисту та надані позивачем до міграційного органу матеріали дають суду підстави для висновку, що зазначена позивачем інформація підлягає ретельному дослідженню за повною процедурою розгляду заяв шукачів притулку.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо неправомірності наказу Головного управління ДМС України в Одеській області від 03.02.2017 року № 23 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому цей наказ підлягає скасуванню.

При цьому, з метою повного захисту порушеного права позивача на повне та об'єктивне дослідження його історії переслідування та умов для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

За таких обставин, позов ОСОБА_2 підлягає повному задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 - задовольнити повністю.

Визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03.02.2017 року № 23 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови суду виготовлений 03.04.2017 року.

Суддя: В.В.Андрухів