Справа № 214/1593/17
Суддя: Євтушенко О. І.
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/1593/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 квітня 2017 року суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Євтушенко О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2, діючої через представника ОСОБА_3, до Криворізького центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом 17.03.2017 року, в якому просила суд: зобов'язати Криворізьке центральне об'єднане УПФУ в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком, починаючи з 23.02.2017 року у розмірах відповідно до чинного законодавства та виплатити їй недоотриману суму пенсії за період, починаючи з 23.02.2017 року; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

В обґрунтування пред'явлених вимог вказала, що ОСОБА_2 є громадянкою України та до моменту її виїзду 01.08.1997 року на постійне проживання до м. Бат-Ям, Ізраїль, значилась зареєстрованою та проживала за адресою: АДРЕСА_1. За даних обставин, починаючи з серпня 1997 року виплату призначеної їй пенсії було припинено. Рішенням Конституційного Суду України №25-пр-2009 від 07.10.2009 року визнано неконституційними положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та положення інших законів, що регламентували порядок виплати пенсії пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору. У зв'язку з цим ОСОБА_2, діючи через свого представника, 16.02.2017 року звернулася до відповідача із заявою про здійснення перерахунку та поновлення виплати їй пенсії за віком. Однак листом за №Н-21 від 23.02.2017 року управління пенсійного фонду відмовило їй в цьому, посилаючись на те, що у неї відсутні документи, які б підтверджували її місце проживання та реєстрацію в України, а також з огляду на відсутність укладення міжнародного договору між Україною та Ізраїлем. Вважаючи відмову відповідача неправомірною, за захистом прав позивача її представник вимушений звернутися до суду з даним позовом.

03.04.2017 року відповідач Криворізьке центральне об'єднане УПФУ в Дніпропетровській області подав письмові заперечення проти позову, в яких просив суд в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність пред'явлених нею вимог. В обґрунтування заперечень вказав, що 16.02.2017 року до управління пенсійного фонду звернулася ОСОБА_3, діючи як представник від імені та в інтересах ОСОБА_2, із заявою про здійснення останній перерахунку та поновлення виплати пенсії. Дійсно, у зв'язку з виїздом ОСОБА_2 за кордон на підставі ч.2 ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» ( в редакції, чинній на той момент) виплату їй пенсії було припинено. З 01.01.2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-1, ст.49 якого врегульовано порядок прийняття територіальними ПФУ рішення про поновлення раніше призначеної пенсії за наявності умов для її виплати (наявність на день поновлення пенсії у пенсіонера громадянства України, місця проживання/реєстрації). Оскільки в зверненні представник повідомила, що ОСОБА_2 є громадянкою України, фактично проживає в Ізраїлі, однак не надала жодних документів, які б засвідчували факт її проживання на території України, тому у поновленні виплати їй пенсії було відмовлено. Окремо акцентував увагу на відсутності міжнародного договору між Україною та Ізраїлем стосовно соціального забезпечення громадян; законодавчого акту, який би регламентував порядок виплати пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, Верховною Радою України не прийнято, що унеможливлює відновлення виплати ОСОБА_2 пенсії.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.183-2 КАС України, суд розглядає справу в порядку скороченого провадження без судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши письмові матеріали справи, заперечення відповідача, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Наявними по справі доказами встановлено, що ОСОБА_2, будучи пенсіонером та суб'єктом системи пенсійного забезпечення, перебувала на обліку в УПФУ в Саксаганському районі м. Кривого Рогу та отримувала пенсію за віком. З 01.08.1997 року на підставі її заяви про тимчасовий виїзд за кордон виплату пенсії їй припинено відповідно до ч.2 ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, діючій на той момент), що підтверджується довідкою від 09.07.208 року №2555/058-19 (а.с.12), визнано сторонами та в розумінні ч.3 ст.72 КАС України не підлягає окремому доказуванню з огляду на відсутність сумнівів в достовірності вказаних обставин.

01.08.1997 року позивач, не змінюючи громадянства України, вибула на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, де прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, що підтверджується штампом посольства (а.с.6).

Відповідно до ст.44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

16.02.2017 року ОСОБА_3, діючи в якості представника ОСОБА_2 на підставі довіреності від 11.01.2017 року, посвідченої спеціалістом з консульських питань Посольства України в Державі Ізраїль в м. Тель-Авів (а.с.7,8) звернулася до відповідача з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 як громадянці України, що проживає за кордоном.

Листом Криворізького центрального об'єднаного УПФУ Дніпропетровської області №Н-21 від 23.02.2017 року (а.с.9-11) у поновленні позивачеві виплати пенсії було відмовлено у зв'язку з відсутністю документів, які б засвідчували факт її проживання на території України, а також міжнародного договору, укладеного між Україною та Державою Ізраїль, ратифікованого Верховною Радою України, який би регулював порядок виплати пенсії громадян України, які проживають в Ізраїлі.

Враховуючи характер спірних правовідносин, при вирішенні спору слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст.24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2 як громадянка України (що вказано в її закордонному паспорті в графі «громадянство», а.с.6), незалежно від її проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод відповідач зобов'язаний відновити їй виплату пенсії.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). При цьому, відповідний механізм виплати таких пенсій врегульований Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від 06.04.1993 № 258.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року вказані норми визнано неконституційними, у зв'язку з чим вони не підлягають застосуванню при вирішенні питань стосовно виплати пенсій громадянам України, які виїхали за кордон, та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до п.3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (зокрема ст.51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв'язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в п.52 рішення у справі № 10441/06 «Пічкур проти України» від 07.02.2014 року.

Крім того, у п.3 Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року зазначено, що п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в ст.46 Конституції України.

З огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії за відсутності на те правових підстав та без обґрунтування позбавлення ОСОБА_2 пенсії лише через те, що вона проживає за кордоном та за відсутності міжнародного договору, який би регулював питання виплати пенсії громадянам України в Ізраїлі, а тому порушені права позивача підлягають захисту судом шляхом зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії. У зв'язку з цим пред'явлений ОСОБА_3 позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Наведені відповідачем заперечення по суті даного позову є немотивованими та не обґрунтовані жодними доказами, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

Визначаючи період, з якого підлягає відновлення виплати позивачеві пенсії за віком, суд виходить з наступного.

Згідно ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 12.05.2015 року у справі № 21-180а15, від 19.05.2015 року у справі № 21-168а15, «…з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон..», тобто з 07.10.2009 року.

Оскільки виплата пенсії носить щомісячний характер, а рішення Конституційного Суду України оприлюднюються в засобах масової інформації і мають загальнодоступний характер, позивач про порушення своїх прав повинна була дізнатися з жовтня 2009 року, в той час як фактично дізналась з листа відповідача від 23.02.2017 року.

Враховуючи, що позов представником позивача пред'явлено 17.03.2017 року, тому суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту в межах шестимісячного строку до дня звернення до суду з відповідним позовом, тобто з 17.10.2016 року, вийшовши за межі позовних вимог з метою забезпечення повного захисту прав та інтересів ОСОБА_2, що не суперечить ч.2 ст.11 КАС України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в силу ст.94 КАС України з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 640 грн. (а.с.1).

Керуючись ст.ст.2,5,6, 9-15,17,18,64-71,94, 99, 159-163,167,183-2,186 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2, діючої через представника ОСОБА_3, до Криворізького центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов'язати Криворізьке центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, виплату пенсії за віком, починаючи з 17 жовтня 2016 року у розмірах відповідно до чинного законодавства України, та виплатити недоотриману суму пенсії.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Криворізького центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування сплати судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту отримання її копії через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку, передбаченому ст.186 КАС України. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.І. Євтушенко