Справа № 815/7523/16
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 р. Справа № 815/7523/16

Категорія: 10.2 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.
Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Градовського Ю.М.

- Кравченка К.В.,

при секретарі - Діденко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Одеського обласного інституту удосконалення вчителів на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року по справі за адміністративним позовом Одеського обласного інституту удосконалення вчителів до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Одеський обласний інститут удосконалення вчителів звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків від 19 грудня 2016 року № 356.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року в задоволенні адміністративного позову Одеського обласного інституту удосконалення вчителів до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання протиправним та скасування рішення від 19.12.2016 року № 356 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Одеський обласний інститут удосконалення вчителів подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права та є необґрунтованим, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Одеський обласний інститут удосконалення вчителів знаходиться на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси, як платник внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування з 30.06.1995 року за № Ж 4062.

У період з 14.11.2016 року по 25.11.2016 року відповідачем було проведено перевірку Одеського обласного інститут вдосконалення вчителів з питань достовірності відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб, за наслідками якої був складений акт, який складається за результатами проведення планової перевірки щодо додержання суб'єктами господарювання вимог законодавства у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування від 25.11.2016 року №262

На підставі зазначеного акту, УПФУ в Приморському районі м. Одеси було прийнято Рішення №356 від 19.12.2016 року про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасних та не сплачених страхових внесків, згідно з яким на підставі п.4, ч.9 ст.106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції на момент вчинення порушення) застосовано до Одеського обласного інституту удосконалення вчителів фінансові санкції в розмірі 251 777,15 грн.

Вважаючи вищезазначене рішення №356 від 19.12.2016 року таким, що не відповідає чинному законодавству, позивач оскаржив їх до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при прийнятті спірного рішення, діяв обґрунтовано, на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів апеляційного суду, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, що з 14.11.2016 року по 25.11.2016 року відповідачем було проведено перевірку з питань дотримання Інститутом законодавства про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за період з 01.01.2010 року по вересень 2016 року, за наслідками якої було складено акт за результатами проведення планової перевірки щодо додержання суб'єктом господарювання вимог законодавства у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування від 25.11.2016 року №262.

Відповідно до акту відповідача № 262 від 25.11.2016 перевіркою встановлено порушення частини 1 ст. 19 , частини 2 статі 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», внаслідок чого донараховано страхових внесків за ставкою 33,2 % на суму 429 грн. 73 коп.; донараховано страхових внесків за ставкою 2% на суму 25, 73 грн.

При цьому, як вбачається із акту перевірки порушення порядку нарахування страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування було виявлено в звітах за лютий, травень, червень, липень, листопад місяці 2010 року при співставленні поданої звітності з первинними бухгалтерськими документами позивача ( меморіальні ордери).

На підставі зазначеного акту, УПФУ в Приморському районі м. Одеси було прийнято рішення №356 від 19.12.2016 року про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасних та не сплачених страхових внесків, згідно з яким на підставі п.4, ч.9 ст.106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції на момент вчинення порушення) застосовано до Одеського обласного інституту удосконалення вчителів фінансові санкції в розмірі 251 777,15 грн.

Так, відповідно до пункту 6 статті 17 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", страхувальник зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Частина 1 ст.19 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" зобов'язує роботодавця нарахувати страхові внески до солідарної системи для на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат

Згідно ч.2 ст.20 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

У відповідності до ч.3 ст.20 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Згідно до п.4 ч.9 ст.106 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виконавчі органи Пенсійного фонду застосовують до страхувальників такі фінансові санкції: за донарахування територіальним органом Пенсійного фонду або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначених сум за кожний повний або неповний місяць, за який донараховано ці суми.

Згідно з п.п. 9.3.4. Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 р. № 21-1 зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 16.01.2004 року за № 64/8663 (далі - Інструкція), фінансові санкції за порушення норм законодавства про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування накладаються на страхувальника відповідно до частини дев'ятої статті 106 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у редакції, що діяла до 1 січня 2011 року, у таких розмірах: за донарахування територіальним органом Пенсійного фонду або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначених сум за кожний повний або неповний місяць, за який донараховано ці суми. Для розрахунку зазначеного штрафу кількість місяців розраховується починаючи з місяця, на який припадає термін подання звітності за період, за який донараховано (обчислено) суми внесків, та закінчуючи місяцем, на який припадає отримання таким страхувальником акта перевірки від органу Пенсійного фонду або в якому він подав звітність, де зазначено донараховані суми. Якщо за результатами перевірки виявлено в окремих місяцях суми донарахованих (своєчасно не обчислених ) та не сплачених страхових внесків, то за кожне таке донарахування накладається штраф у порядку та в розмірах, визначених цим пунктом.

З огляду на наведене, враховуючи що відповідні суми страхових внесків за лютий, травень, червень, липень, листопад місяці 2010 року , своєчасно не були обчислені та сплачені позивачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем правомірно нараховано позивачу фінансові санкції за донарахування органом Пенсійного фонду України сум своєчасно не обчислених страхових внесків та виніс відповідне рішення № 356 від 19.12.2016 року .

Факт не нарахування у відповідній звітності та не сплати страхових внесків у розмірі 33,2% та 2% за лютий, травень, червень, липень, листопад місяці 2010 року позивачем не заперечується.

При цьому посилаючись на неправомірність спірного рішення, апелянт зазначає, що перевіркою було виявлено як заниження так і завищення сум заробітних плат, та виявлені актом розбіжності виникли внаслідок нарахування відпусток у поточному місяці за наступні місяці. При цьому апелянт вказував, що абзац 9 п.3.6 постанови правління Пенсійного фонду України від 05.11.2009 р. №26-1 дає право позивачу відображати суми нарахованих відпусток у поточному місяці за наступні місяці.

Проте, колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами апелянта, оскільки вони ґрунтуються на невірному тлумаченні норм права, оскільки абзац 9 п.3.6 Порядку вказує що, суми коштів, нараховані за щорічні та додаткові відпустки, вносяться до поля відповідного місяця тільки в сумі, що припадає на дні відпустки у цьому місяці. Суми, що припадають на дні відпустки в наступному місяці, включаються саме до поля наступного місяця, яке передбачено для відображення сум відпусток, які нараховані в поточному місяці та повинні бути відображені з розгортанням по таблиці 7 додатку 4 в місяці в якому ті кошти нараховані саме відповідно до вимог ч.1 ст.19 та п.2 ст.20 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", тобто на суми фактичних витрат на оплату праці та на підставі бухгалтерських та інших документах.

Також колегія суддів, звертає увагу, що п.3.6 Порядку визначено порядок заповнення таблиці 7 додатку 4, в той час як страхові внески донараховані на підставі даних таблиці 1 додатку 4 у якій відображається загальна зведена сума витрат на оплату праці (заробітної плати) заповнення якої не врегульовано вищезазначеним пунктом порядку.

Більш того ж, наданий апелянтом розрахунок не спростовує, а ще раз підтверджує наявність розбіжностей в звітах.

Разом з цим, безпідставними є доводи апелянта щодо неправомірності спірного рішення з посиланням на постанови Верховного Суду України від 07.05.2012 року та 10.12.2013 року , в яких було встановлено що пункт 4 частини 9 статті 106 Закону № 1058-IV не дає підстав відповідачу для визначення суми штрафних санкцій наростаючим підсумком у випадку , коли попередньо борг зі сплати страхових внесків не був визначений, з наступних підстав .

Так, частиною 2 статті 106 Закону № 1058-IV передбачено, що суми страхових внесків, своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсйного фонду України у випадках, передбачених частиною 3 статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Пунктом 4 частини 9 статті 106 Закону № 1058-IV у редакції, що діяла до 1 січня 2011 року, було передбачено застосування виконавчими органами Пенсійного фонду до страхувальників фінансових санкцій, зокрема штрафу за донарахування територіальним органом Пенсійного фонду або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків.

Із набранням чинності з 1 січня 2011 року Законом № 2464-VІ наведена вище норма матеріального права із Закону № 1058-IV була виключена.

У той же час відповідно до абзацу 6 пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VІ на період до повного стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що після набрання чинності Законом № 2464-VІ за органами Пенсійного фонду України збережено повноваження щодо застосування фінансових санкцій за несплату заборгованості по страхових внесках, яка виникла до 1 січня 2011 року.

Аналогічний висновок щодо застосування вищезазначених норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2013 року (№21-432а12), від 26 березня 2013 року (№21-71а13), від 03 червня 2014 року (№ 21-172а14).

Як вбачається із матеріалів справи, розмір штрафних санкцій був визначений відповідно до ч.9 ст.109 № 1058-IV у редакції, що діяла до 1 січня 2011 року та 9.3.4 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України (далі-Інструкція), затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 р. №21-1, у розмірі 5 відсотків зазначених сум починаючи з місяця, на який припадає термін подання звітності за період, за який донараховано (обчислено) суми внесків, та закінчуючи місяцем, на який припадає отримання таким страхувальником акта перевірки від органу Пенсійного фонду або в якому він подав звітність, де зазначено донараховані суми, а не наростаючим підсумком.

Отже, відповідачем правомірно визначена сума відповідно до ч.9 ст. 109 № 1058-IV у розмірі 5 відсотків зазначених сум починаючи з місяця, на який припадає термін подання звітності за період, за який донараховано (обчислено) суми внесків, та закінчуючи місяцем, на який припадає отримання таким страхувальником акта перевірки від органу Пенсійного фонду або в якому він подав звітність, де зазначено донараховані суми.

Апелянтом також ставиться питання щодо законності складання документів, які слугували підставою для винесення спірного рішення, зокрема: не поставлено особистий підпис, не заповнено деякі рядки, які передбачені для заповнення службовими особами органів УПФУ та порушення п.9.3.4. Інструкції щодо прийняття рішення про застосування фінансових санкцій окремо за кожний випадок донарахування страхових внесків .

На думку колегії суддів зазначені недоліки акту, та спірного рішення на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, мають виключно формальний характер. При цьому помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про незаконність складання документів та не є підставою для скасування спірного рішення.

Доводи апелянта що виявлені відповідачем при перевірці завищення свідчить про наявність переплат, колегія судів не бере до уваги, оскільки зазначене не спростовує факту самого порушення щодо несвоєчасного нарахування страхових внесків.

Крім того, відповідно до пункту 11.17 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 року № 21-1, в редакції, що була чинною станом на момент виникнення спірних відносин, суми надміру сплачених чи помилково сплачених страхових внесків та інших платежів повертаються страхувальникам або за їх згодою зараховуються в рахунок майбутніх платежів страхових внесків.

Проте, доказів звернення сторін одна до одної щодо зарахування переплати позивача з місяців у яких було завищено в рахунок платежів зі страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за спірний період чи надання позивачем відповідачу відповідної згоди на таке зарахування сторонами суду не надано.

Таким чином, з урахуванням викладеного та виявлених невідповідностей у звітах та фактичних витратах на оплату праці, колегія суддів прийшла до висновку про правомірність рішення відповідача, а відтак про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються дослідженими судом доказами та не можуть бути підставою для скасування постанови суду, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 195, 196, ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Одеського обласного інституту удосконалення вчителів - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуюча суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: К.В. Кравченко