Справа № 684/33/17
Суддя: Галиш І. Б.
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 684/33/17
ПОСТАНОВА

іменем України

06 квітня 2017 року

Старосинявський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючої судді Галиш І.Б.

при секретарі Гонті Н.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт. Стара Синява справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Хмельницьке виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство» до ОСОБА_3 селищної ради про визнання нечинним рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 акціонерне товаристве «Хмельницьке виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство» (ПАТ «Хмельницькрибгосп») звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_3 селищної ради про визнання нечинним рішення № 4 від 02.02.2016 року «Про затвердження ставок земельного податку на території ОСОБА_3 селищної ради» в частині підпункту 5.2 пункту 5 Положення про справляння плати за землю на території ОСОБА_3 селищної ради, що є додатком до даного рішення.

В обґрунтування вимог вказує, що ПАТ «Хмельницькрибгосп» на території ОСОБА_3 селищної ради користується земельними ділянками, що підтверджується державними актами на право постійного користування земельними ділянками водного фонду. 12.01.2017 року, отримавши відповідь на запит про отримання публічної інформації, ПАТ «Хмельницькрибгосп» стало відомо, що 02.02.2016 року ОСОБА_3 селищна рада прийняла рішення № 4 від 02.02.2016 року, яким затвердила положення про справляння плати за землю на території ОСОБА_3 селищної ради. Згідно з п.3 даного рішення воно набирає чинності з 1 січня 2016 року. Згідно підпункту 5.2 пункту 5 Положення про справляння плати за землю на території ОСОБА_3 селищної ради, що є додатком до даного рішення, встановлено ставку земельного податку на земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів, нормативно грошову оцінку яких не проведено, у розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення по області, тоді як згідно з п.277.1 Податкового кодексі України ставка податку на земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів, встановлюється у розмірі не більше 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по області. Вказане рішення взагалі не було офіційно оприлюднене та не доведено до позивача, що є порушення вимог ст.57 Конституції України, ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.22 ЗУ «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації». Крім цього, всупереч вимогам чинного законодавства рішення № 4 від 02.02.2016 року «Про затвердження ставок земельного податку на території ОСОБА_3 селищної ради» прийняте після 15.07.2015 року, відповідно до було офіційно оприлюднене до 15.07.2015 року, та копія рішення не було надіслано у десятиденний строк з дня офіційного оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 вимоги адміністративного позову підтримав повністю, посилаючись на викладені мотиви, та просить його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 селищної ради ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав та заперечив щодо його задоволення, посилаючись на те, що 24 грудня 2015 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», яким встановлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Тому оскаржуване рішення було прийняте відповідно до вимог чинного законодавства України та не потребувало офіційного його опублікування, просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази та враховуючи норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ПАТ «Хмельницькрибгосп» на території ОСОБА_3 селищної ради користується земельними ділянками, що підтверджується державними актами на право постійного користування землею від 26 січня 1999 року ІІ-ХМ № 001583, виданий ОСОБА_3 рибцеху Хмельницького облрибокомбінату на земельну ділянку площею 161, 43 га., від 10 червня 1998 року ІІ-ХМ № 001374, виданий Хмельницькому облрибкомбінату на земельну ділянку площею 99,6 га., від 26 січня 1999 року ІІ-ХМ № 001509, виданий ОСОБА_3 рибцеху Хмельницького облрибкомбінату на земельну ділянку площею 216,51 га., від 01 серпня 1996 року ІІ-ХМ № 001356, виданий Хмельницькому облрибкомбінату на земельну ділянку площею 164,4 га., постановою Рівненського апеляційного адміністративного суду від 24.12.2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 07.08.2014 року, якими відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсними вказаних державних актів.

В силу ч.1 ст.104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Крім того, ч.2 ст.171 КАС України надає право оскаржити нормативно-правовий акт особам, щодо яких його застосовано, а також особам, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

У відповідності до ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, судом встановлено, що рішенням четвертої черговоїсесії ОСОБА_3 селищної VIІ скликання від 02.02.2016 року № 4 «Про встановлення плати за землю та території ОСОБА_3 селищної ради» відповідно до норм Податкового кодексу України» та ЗУ «Про місцеве самоврядування», ОСОБА_3 селищна рада вирішила затвердити ставки земельного податку на території ОСОБА_3 селищної ради.

Пунктом 2 цього рішення затверджено Положення про справляння плати на землю та території ОСОБА_3 селищної ради, який є додатком до рішення.

Пунктом 3 вищезазначеного рішення визначено, що воно набирає чинності з 01.01.2016 року.

Згідно Положення про справляння плати на землю та території ОСОБА_3 селищної ради, затвердженого рішенням четвертої чергової сесії ОСОБА_3 селищної VIІ скликання від 02.02.2016 року № 4, зокрема п.п.5.2 п. 5 визначено, що ставка земельного податку на земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів, нормативно грошову оцінку яких не проведено, у розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення по області.

Частиною 1 ст.69 Закону України від 21.05.1997 року № 280-97/ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

У відповідності до ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях відповідної сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Таким чином, селищні ради наділені повноваженнями приймати рішенн з питань встановлення податків, керуючись при цьому вимогами Податкового кодексу України.

Згідно вимог ст.277.1 Податкового кодексу України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, ставка податку за земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів, встановлюється у розмірі не більше 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

Податковим кодексом України визначено, що податкове законодавство України ґрунтується на принципах стабільності, тобто зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш, як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватись протягом бюджетного року (пп. 4.1.9 п.4.1 ст. 4 ПК України).

Аналогічні положення принципу стабільності податкового законодавства визначено у пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, згідно з яким: рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Статтею 5 Податкового кодексу України визначено порядок співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами, а саме, що для регулювання відносин у сфері справлення податків і зборів застосовуються поняття, правила та положення, які встановлено Податковим кодексом України.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Порядок формування доходної частини бюджетів визначено у ч. 3 ст. 27 Бюджетного тексу України, зокрема встановлено, що Закони України або їх окремі положення, які вливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, правила щодо прийняття місцевими радами рішень щодо зміни розмірів податків, які справляються до бюджетів та формують їх доходну частину, що визначені податковим та бюджетним законодавством, є однаковими.

З цих правил податкового та бюджетного законодавства вбачається, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Вочевидь, такі правила щодо правового регулювання порядку встановлення та зміни до будь-яких елементів податків запровадженні законодавцем для забезпечення реалізації принципу стабільності, закріпленого у статті 4, що має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

У даному випадку, ОСОБА_3 селищною радою при прийнятті оспорюваного рішення вищенаведені наведені норми не були дотримані.

З приводу посилання відповідача на Закон України від 24 грудня 2015 року №909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», який набрав чинності з 01.01.2016 року, суд виходить з наступного.

Так, пунктом 7 Перехідних положень рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України. Також, пунктом 4 Перехідних положень вказаного Закону передбачено установити, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Поміж тим, вказаним Законом №909-VIII не були внесені зміни до пп.4.1.9 п.4.1 ст.4 та пп. 12.3.4 п. 12.3 статті 12 та п. 12.5 статті 12 Податкового кодексу України, як і не було внесено змін до ч. 3 ст. 27 Бюджетного кодексу України. Дія зазначених норм, зокрема, підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України Законом №909-VIII не зупинена, а відтак відсутні підстави для незастосування цих норм у спірних правовідносинах.

У відповідності з п. 12.5. ст. 12. Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Таким чином, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у наведеному вище пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, відповідач при прийнятті рішення від 29 січня 2016 року № 115-07-07, що оспорюється, повинен був керуватися приписами Податкового кодексу України та Бюджетного кодексу України, які є пріоритетними по відношенню до Закону №909-VIII.

Окрім того, в силу вимог ст. 57 Конституція України гарантує кожному право знати свої права і обов'язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом - в інакшому разі вони є нечинними.

Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Виходячи з правового аналізу даних норм, можна зробити висновок, що вказані нормативно-правові акти чітко пов'язують оприлюднення актів органів місцевого самоврядування нормативно-правового характеру з набранням ними чинності.

На сьогоднішній день в Україні не прийнято закону, який би на виконання вимог ст. 57 Конституції України визначав порядок оприлюднення нормативно-правових актів.

Ст.22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» передбачено, що рішення органів місцевого самоврядування публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів місцевого самоврядування. Недержавні друковані засоби масової інформації мають право оприлюднювати офіційні документи органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до законодавства України і на засадах, передбачених укладеною угодою між цими органами та редакціями друкованих засобів масової інформації.

В ході розгляду справи судом встановлено та визнано у судовому засіданні представником відповідача - ОСОБА_3 селищної ради, що рішення чергової сесії ОСОБА_3 селищної VIІ скликання від 02.02.2016 року № 4 «Про встановлення плати за землю та території ОСОБА_3 селищної ради» не було офіційно оприлюднене.

Пунктом 3 вищезазначеного рішення від 02.02.2016 року № 4 визначено, що воно набирає чинності з 01.01.2016 року, тобто із зворотною дією в часі.

Пунктом 5.5 рішення Конституційного Суду Ураїни від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, п.4 рішення від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, та у рішенні №1-зп від 13 травня 1997 року встановлено: «Конституція закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави».

У Рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів Конституційний Суд України зазначив, що «за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі; цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституційний Суд України у даній справі вирішив: «Положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи)».

Відповідно до п.56.21ст.56 Податкового кодексу Україниу разі, коли норма цьогоКодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цьогоКодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно достатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»підлягають застосуванню судами як джерела права, встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Враховуючи наведене в сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, а вказане рішення підлягає визнанню нечинним в частині підпункту 5.2 пункту 5 Положення про справляння плати за землю на території ОСОБА_3 селищної ради, що є додатком до даного рішення, з підстав зазначених вище.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 17, 69, 71, 158, 160, 162, 163, 167, 186 КАСУ, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати нечинним з моменту його прийняття рішення ОСОБА_3 селищної ради № 4 від 02.02.2016 року «Про затвердження ставок земельного податку на території ОСОБА_3 селищної ради» в частині підпункту 5.2 пункту 5 Положення про справляння плати за землю на території ОСОБА_3 селищної ради, що є додатком до даного рішення та яким встановлено ставку земельного податку на земельні ділянки, розташовані за межами населених пунктів, нормативно грошову оцінку яких не проведено, у розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення по області.

Стягнути із ОСОБА_3 селищної радина користь Публічного акціонерного товариства «Хмельницьке виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство» 1600 грн. судового збору, сплаченого при подачі позову.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Старосинявський районний суд Хмельницької області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії постанови з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуюча Галиш І.Б.