Справа № 817/2041/16
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 березня 2017 р.Р і в н е817/2041/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гломба Ю.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_3 Рівненської області
про визнання нечинним та скасування наказу, поновлення на роботі,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 Рівненської області про визнання нечинним та скасування наказу від 20.10.2016 №1044 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень та інших примусових заходів Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України, поновлення на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України з 26.10.2016.

В ході судового розгляду позивачем уточнено позовні вимоги, згідно з якими просить суд визнати нечинним та скасувати наказ прокурора Рівненської області від 20.10.2016 №1044 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень та інших примусових заходів Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України, поновлення на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області та органів прокуратури України з 26.10.2016, та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 26.10.2016 по день постановлення судового рішення.

Уточнені позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний наказ є протиправним та таким, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та суду пояснив, що наказом прокурора Рівненської області від 25.08.2016 №875, на підставі рішенням Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2016 у справі №817/26/16, його поновлено на посаді прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області з 15.12.2015. Разом з тим, того ж дня його попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з 25.10.2016, у звязку із припиненням діяльності місцевих прокуратур шляхом реорганізації згідно з наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 №89ш. Після цього позивача було звільнено із займаної посади прокурора хоча він погодився на зайняття однієї із запропонованих йому вакантних посад, про що прийнято оспорюваний наказ. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки воно проведене з тих самих підстав, що і звільнення на підставі наказу від 14.12.2015 №1526, який, в свою чергу, визнано протиправним в судовому порядку. Тобто прийняте в супереч встановленій ст.42-1 КЗпП України забороні на звільнення працівників у подібних випадках. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідач, Прокуратура Рівненської області, позов не визнав з підстав викладених у письмових запереченнях.

Представник відповідача у судовому засіданні надала пояснення, які повністю співпадають з позицією, що викладена в письмових запереченнях, а зокрема зазначила, що з 15.07.2015 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон №1697-VII), який передбачав зміну з 15.12.2015 переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур. Згідно з вимогами даного Закону, на посади в новостворених прокуратурах могли призначатися прокурори діючих прокуратур, однак за умови успішного проходження ними тестування. Рішенням Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2016 у справі №817/26/16 було встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 порушено порядок вивільнення працівника, встановлений статтями 40, 49-2 КЗпП України, а тому, при поновленні позивача ОСОБА_3 Рівненської області враховано зауваження, викладені у вказаному рішенні суду, та попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з 25.10.2016, у звязку із припиненням діяльності місцевих прокуратур шляхом реорганізації. Разом з тим, позивач погодився на зайняття однієї із вакантних посад прокурорів в місцевих прокуратурах Рівненської області, добір на які здійснюється виключно за конкурсом. Так, у звязку з тим, що з часу попередження позивача про наступне вивільнення, були відсутні вакантні посади в апараті прокуратури області, які б могли бути йому запропоновані без проходження конкурсного відбору, відповідачем було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 25.10.2016 на підставі наказу Генерального прокурора України від 23.09.2015 №89ш, яке оформлене оспорюваним наказом. Крім того, за результатами успішного проходження тестування ОСОБА_1 з 30.01.2017 призначено на вакантну посаду керівника Кременецької місцевої прокуратури Тернопільської області. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень та інших примусових заходів Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області (а.а.с.61-68).

Наказом прокурора Рівненської області від 20.10.2016 №1044, на підставі наказу Генерального прокурора України від 23.09.2015 №89ш та відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII, п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 25.10.2016 із виплатою компенсації за невикористані дні відпустки за період з 15.12.2015 по 25.10.2016 в кількості 12 календарних днів (а.с.17).

Вважаючи такий наказ протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначає Закон №1697-VII, розділом V якого запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів, основою якого є якісне оновлення керівного та кадрового складу.

Статтею 10 Закону №1697-VII визначено, що у системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя, та у структурі якої утворюються підрозділи - управління та відділи.

Керівник регіональної прокуратури призначає на посади та звільняє з посад прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку (п.3 ч.1 ст.11 Закону №1697-VII).

Статтею 15 Закону №1697-VII передбачено, що прокурором органу прокуратури є, зокрема, керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної), заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної), та прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної).

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена ст.16 Закону №1697-VII, є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ч.4 ст.16 Закону №1697-VII, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Таким чином, призначення особи на посаду прокурора і звільнення прокурора із займаної посади може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбаченому Законом №1697-VII, який є спеціальним для цього виду правовідносин з приводу проходження публічної служби.

Так, підпунктом 4 пункту 5-1 розділу ХIII Перехідні положення Закону №1697-VII визначено, що прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Згідно з п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, є зокрема, керівник регіональної прокуратури - щодо прокурорів відповідної регіональної прокуратури та прокурорів місцевих прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратур (п.2 ч.2 ст.51 Закону №1697-VII).

Як вбачається з наказу Генерального прокурора України від 23.09.2015 №89ш (а.а.с.18-19), Генеральною прокуратурою України, у звязку з утворенням з 15.12.2015 місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації, зокрема, міжрайонних прокуратур, внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Рівненської області шляхом виключення штатних розписів ряду прокуратур Рівненської області, серед яких і Дубенська міжрайонна прокуратура Рівненської області, та включено штатні розписи Дубенської, Здолбунівської, Рівненської та Сарненської місцевих прокуратур із встановленням за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 158 одиниць, зокрема, у Дубенській місцевій прокуратурі - 25 одиниць, з яких: 1,5 одиниці посада водія, 1,5 прибиральника службових приміщень.

Наказом прокурора Рівненської області від 14.12.2015 №1526 на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII та п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади прокурора Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області у звязку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, та виплатою компенсації за невикористані дні відпустки за періоди з 20.04.2014 по 19.04.2015 в кількості 24 календарні дні та з 20.04.2015 по 14.12.2015 в кількості 20 календарних днів (а.с.7).

Вважаючи такий наказ протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом, проте, постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 у справі №817/26/16 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Рівненської області від 14.12.2015 №1516 в частині формулювання причин звільнення, виключивши з даного наказу слова "ліквідацією чи"; в задоволенні решти вимог відмовлено.

06.06.2016 Житомирським апеляційним адміністративним судом скасовано постанову суду першої інстанції від 30.03.2016 у справі №817/26/16 та прийнято нову постанову (а.а.с.8-11), якою визнано протиправним та скасовано наказ від 14.12.2015 №1526, ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень та інших примусових заходів Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області з 15.12.2015, та стягнуто з ОСОБА_3 Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.12.2015 по 06.06.2016 у сумі 39034,40грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним, оскільки таке звільнення проведено ОСОБА_3 Рівненської області без визначених законом підстав і в порушення установленого порядку вивільнення працівника, встановлених статтями 40, 49-2 КЗпП України.

Так, наказом прокуратура Рівненської області від 25.08.2016 №875 ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень та інших примусових заходів Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області з 15.12.2015 (а.с.12).

Разом з тим, враховуючи зауваження Житомирського апеляційного адміністративного суду 25.08.2016, відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України, позивача попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з 25.10.2016 (а.с.13), у звязку із припиненням діяльності місцевих прокуратур шляхом реорганізації згідно з наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 №89ш (а.а.с.18-19). Позивач ознайомився із вказаним попередженням 25.08.2016, про що свідчить його підпис, та погодився на зайняття однієї із вакантних посад прокурорів в місцевих прокуратурах Рівненської області станом на 25.08.2016, добір на які здійснюється виключно за конкурсом (а.с.14), у звязку з чим, 30.08.2016 його повідомлено про проведення конкурсу для заповнення таких посад (а.с.16).

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону №1697-VII, добір кандидатів на посаду прокурора здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами першою та пятою статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог цього Закону.

Пунктом 1 Розділу ХІІ Прикінцеві положення Закону №1697-VII визначено, що положення статті 28 цього Закону набирають чинності з 15.01.2017.

Згідно з пп.1 п.5-1 Розділу ХІІІ Перехідні положення Закону №1697-VII, до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування

Таким чином, добір кандидатів на посади керівників, перших заступників, заступників керівників, а також прокурорів місцевих прокуратур до 15.04.2017 має здійснюватися у порядку, встановленому п.5-1 Розділу ХІІІ Перехідні положення Закону №1697-VII.

Відтак, оскільки з часу попередження позивача про наступне вивільнення, були відсутні вакантні посади в апараті прокуратури області, які б могли бути йому запропоновані без проходження конкурсного відбору, то відповідачем було прийнято оспорюваний наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 25.10.2016 на підставі наказу Генерального прокурора України від 23.09.2015 №89ш та відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII, п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Позивач ознайомився із вказаним наказом 25.10.2016, про що свідчить його підпис (а.с.17), та погодився на зайняття однієї із вакантних посад прокурорів в місцевих прокуратурах Рівненської області станом на 25.10.2016, добір на які здійснюється виключно за конкурсом (а.с.15).

Умови і процедура проведення тестування на посади прокурорів місцевих прокуратур визначаються Порядком проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 26.07.2016 №265, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.08.2016 за №1130/29260 (далі Порядок №265).

Пунктом 2 Розділу І Порядку №265 передбачено, що на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування, зокрема особи, визначені пп.1 п.5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру», подають документи та можуть претендувати на зайняття вакантної посади в одній із місцевих прокуратур (п.4 Розділу І Порядку №265).

Аналіз вищевикладеного дає підстави для висновку про відсутність у відповідача підстав застосування до ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, передбаченого статтею 42 КЗпП України, оскільки положеннями Закону №1697-VII та Порядку №265 визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру успішне проходження тестування, які у даному випадку є спеціальними нормами по відношенню до норм КЗпП України, тобто пріоритетними.

Як вбачається з рішення Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2016, ухваленого у справі №817/26/16, судом встановлено, що призначення на посади прокурорів новоствореної Дубенської місцевої прокуратури здійснювалось відповідачем в межах визначеної штатної чисельності, за наслідками успішного проходження тестування, відповідно до сформованого рейтингу. Позивач у конкурсі на зайняття посад прокурорів Дубенської місцевої прокуратури Рівненської області за результатами двох перших рівнів конкурсу зайняв 24 місце за рейтинговим списком 32-ох кандидатів, що позбавило його права претендувати на одну з вакантних посад такої прокуратури.

Тобто, позивачем не виконана умова успішного проходження тестування, яка передбачена п.5-1 Розділу ХІІІ Перехідні положення Закону №1697-VII, адже за результатами проведеного тестування на зайняття посади прокурора Дубенської місцевої прокуратури, ОСОБА_1 відповідно до рейтингового списку кандидатів посів 24 рейтингове місце, з результатом у 96,3 бали, що в свою чергу, позбавило його права претендувати на одну з вакантних посад.

В силу ч.1 ст.72, ч.2 ст.255 КАС України, обставини, які були встановлені рішенням, що набрало законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Разом з тим, на момент виникнення спірних правовідносин, конкурс для заповнення посад у місцевих прокуратурах, добір на які здійснюється виключно за конкурсом, про який позивача було повідомлено 30.08.2016 та на зайняття однієї з яких він погодився (а.а.с.14-16), не проводився.

Таким чином, відповідач був позбавлений правових підстав на призначення ОСОБА_1 на посаду в новоутвореній місцевій прокуратурі, а тому дії ОСОБА_3 Рівненської області в частині прийняття наказу від 20.10.2016 №1044, є правомірними.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 13.12.2016 у справі К/800/40206/14 та постанові від 22.11.2016 у справі №К/800/21160/16 (а.а.с.39-45).

Крім того, згідно з наказом Генеральної прокуратури України від 30.01.2017 №21к (а.с.53), за результатами успішного проходження тестування та рекомендацією Львівської конкурсної комісії, ОСОБА_1 призначено керівником Кременецької місцевої прокуратури Тернопільської області строком на 5 років.

Відповідно до пп. 1, 3 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно зі ст.86 зазначеного Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Оскільки, під час судового розгляду, факт наявності у позивача порушеного права не знайшов свого підтвердження, то поданий ним позов задоволенню не підлягає.

Підстави для застосування вимог ст.94 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гломб Ю.О.