Справа № 697/422/17
Суддя: Середа Л. В.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
Справа № 697/422/17
номер провадження 2-а/695/47/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Середи Л.В.

при секретарі Оніщенко Н.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Золотоноша справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Канівського обєднаного управління Пенсійного Фонду України про визнання протиправними дій та рішення субєкта владних повноважень щодо призначення та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1звернувся до суду із адміністративним позовом до Канівського обєднаного управління Пенсійного Фонду України про визнання протиправними дій та рішення субєкта владних повноважень щодо призначення та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що Постановою Верховної ОСОБА_3 України № 1600-VIІІ від 22.06.2016 року його було звільнено з посади судді у відставку. Після звільнення з посади судді Литвин В.М. звернувся до відповідача із заявою про нарахування йому довічного грошового утримання судді, надавши всі необхідні документи для цього. Листом від 07.02.2017 року № 28/л-10 відповідач повідомив позивача, що щомісячне довічне грошове утримання йому було призначено у розмірі 80 відсотків суддівської винагороди. Розмір утримання був визначений відповідачем на підставі взяття у розрахунок лише стажу роботи на посаді судді, тобто 20 років 2 місяці. Під час здійснення обрахунку стажу позивача, відповідач службу в армії та роботу в органах прокуратури не враховував, посилаючись на вимоги ст.,ст. 135, 137 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402. Таке рішення відповідача позивач вважає протиправним та неправомірним, а оскільки спір вирішити сторонам в добровільному порядку не вдалося, з метою захисту своїх прав позивач звернувся до суду із відповідним адміністративним позовом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав повністю, наголошував на неправомірності дій відповідача при застосуванні ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року при обрахуванні його стажу, необхідного для нарахування та призначення довічного грошового утримання судді, надав пояснення аналогічні поясненням викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилався на вимоги ст. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року, у якій вичерпно визначені місця роботи, які зараховуються до стажу необхідного для обрахування довічного грошового утримання судді. Зарахування до стажу роботи судді в органах прокуратури та служби в армії вказаною вище статтею не передбачено, а тому, на думку представника відповідача, відсутні правові підстави для здійснення такого перерахунку та задоволення позовних вимог.

Суд, вислухавши доводи сторін по справі, дослідивши матеріали справи та докази, якими сторони обґрунтовують свої доводи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно даних копії військового квитка, який доданий до матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу з 16.06.1981 по 04.05.1983 року.

Згідно із записами копії трудової книжки, серії БТ-І №6821739, позивач в період часу з 1989 по 1996 року працював в органах прокуратури та був звільнений у звязку з переведенням на роботу судді.

Указом Президента України №482/96 від 27.06.1996 року ОСОБА_1 було призначено суддею Канівського районного суду Черкаської області. 21.06.2001 року постановою Верховної ОСОБА_3 України №2576-ІІІ позивача було обрано на посаду судді Канівського районного суду Черкаської області безстроково.

Указом Президента України від 23.03.2004 року №358/204 позивача було переведено на посаду судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області безстроково.

Постановою Верховної ОСОБА_3 України №1600-VІІІ від 22.06.2016 року позивача звільнено з посади судді у відставку.

Як вбачається із листа відповідача від 07.02.2017 року №28/л-10 Канівське обєднане управління Пенсійного фонду України Черкаської області, посилаючись на вимоги ст. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402, зарахував до стажу роботи лише періоди роботи позивача на посаді судді, тобто з 24.07.1996 року по 22.09.2016 року. Робота в органах прокуратури, а також служба в армії, відповідачем при обрахунку стажу, необхідного для нарахування довічного грошового утримання судді, не обраховувалась, оскільки, на думку відповідача, зарахування такої роботи до стажу роботи судді ст. 135 вказаного вище закону не передбачено.

Таку відмову відповідача суд вважає неправомірною, оскільки ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI діяв з 03.08.2010 року по 30.09.2016 року, натомість ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII почав діяти з 30.09.2016 року.

Як встановлено судом, позивача було звільнено 22.09.2016 року, тобто під час дії саме ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Питання щодо дії нормативно-правових актів у часі розглядалося Конституційним Судом України, який у рішенні № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року зазначив, що нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно - правовими актами чинності.

Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон, або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону або іншого нормативно - правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно - правовим актом.

Таким чином, до спірних відносин підлягають застосуванню нормативно правові акти які були чинні на момент виникнення у позивача права на відставку, а це відповідно: Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ, постанова КМУ № 865 від 03.09.2005 року «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», Указ Президенкт України № 584/95 від 10.07.1995 року «Прододаткові заходи щодо соціального захисту суддів».

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI у п.11 Розділу XIII Перехідних положень законодавець вказав, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Редакціями вищезгаданих нормативно правових актів, які діяли на час виникнення у позивача права на відставку передбачено наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

У відповідності до абз. 2 п. 3-1 постанови КМУ № 865 від 03.09.2005 року «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби (дане положення до 2008 року було передбачено в Указі Президенкт України № 584/95 від 10.07.1995 року «Прододаткові заходи щодо соціального захисту суддів».

Аналогічна позиція викладена в Положенні про призначення і виплату щомісячного грошового утримання працюючим суддям, затвердженим наказом ДСА України від 24.07.2009 року № 81, згідно з п. 5.1 якого, до стажу роботи, що дає право судді на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менше як десять років, зараховується стаж роботи, передбачений частиною четвертою ст. 43 Закону України «Про статус суддів» та абз. 2 п. 3-1 постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Згідно з постановою КМУ від 01.12.2010 року № 1097 та абз. 6 п.1 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (редакція від 23.12.2010 року) постанова КМУ від 03.09.2005 року № 865 втратила чинність з 01.01.2012 року.

Згідно зі ст. 11 Закону СРСР від 12.07.1967 p. № 1950-VII «Про загальний військовий обовязок» на громадян, які були прийняті до військово-навчальних закладів, перебували на дійсній військовій службі, розповсюджувалися обов'язки, які встановлені для військовослужбовців строкової служби.

Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 12.09.1991 року № 1545-ХХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території Республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і Законам України.

Відповідно до приписів частини 1 ст. 2 Закону України 25.03.1992 року № 2232- XII «Про військовий обовязок і військову службу», а також ч. 1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно яких військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоровя і віком громадян України, пов'язаний із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Законом України Про ОСОБА_4 правосуддящо набрав чинності 05.01.2017, внесені зміни у п. 34 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень «Про судоустрій і статус суддів», з яких вбачається, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Отже календарний період проходження строкової військової служби та роботи в органах прокуратури зараховується до стажу роботи судді, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи саме на посаді судді не менш як 10 років.

Як вбачається з трудової книжки позивача останній мав стаж роботи на посаді судді більше 10 років, а отже календарний період проходження строкової військової служби та робота в органах прокуратури підлягає зарахуванню до стажу роботи позивача на посаді судді, який дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Приписами ч. 1 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ передбачено, що за кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки, але не більше ніж до 90% заробітку судді.

У Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки № (2010)12 від 17.11.2010 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст. 126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

Рішенням Конституційного Суду України № 19-рп/2004 надано офіційне тлумачення положення ст. 126 Конституції України, зокрема зазначено, що додаткові гарантії незалежності і недоторканості суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Такі, гарантії визначені, зокрема, ст. 13 Закону України «Про статус суддів» від 10.07.1998. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

У мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 року по справі № 18-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що щомісячне довічне грошове утримання судді є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячне грошове утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємоповязані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці сплачує Пенсійний фонд України за рахунок Державного бюджету, діючому судді виключно з Державного бюджету України. Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обовязків та особливою формою його соціального забезпечення.

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначив про неможливість звуження змісту та обєму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року, від З червня 2013 року № 3-рп/2013 у справі щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій суддів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього довічного грошового утримання виникають не в момент звернення за призначенням вказаного утримання, а в момент виникнення права на його призначення.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги ту обставину, що позивачем, протягом дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 28.03.2015, був набутий достатній стаж роботи для призначення довічного грошового утримання судді у розмірі 90 %, який становить понад 25 років, що підтверджується належними та допустимими доказами, а тому суд погоджується з доводами позивача і вбачає підстави для задоволення його позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-п/2016 від 08.06.2016 року- частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213- VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-V1 до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного грошового утримання».

Відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік», установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня 1378 грн., з 1 травня - 1450 грн., з 1 грудня - 1600 грн.

Відповідач не провівши перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання, у звязку з підвищенням мінімальної заробітної плати, що в свою чергу призвело до збільшення грошового утримання судді, порушив як ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI так і рішення КСУ №4-п/2016 від 08.06.2016 року.

За таких обставин вимога позивача про необхідність здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання та виплату йому, у звязку із збільшенням грошового утримання судді, виходячи із мінімальної заробітної плати в розмірі 1600 грн., з 01.12.2016 року, підлягає до задоволення.

Оскільки сторони звільнені від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати по справі залишити за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.,ст. 4, 8, 11, 86, 94, 158-163, 186, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Канівського обєднаного управління Пенсійного Фонду України про визнання протиправними дій та рішення субєкта владних повноважень щодо призначення та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії відповідача, щодо відмови в призначенні та виплаті ОСОБА_1, щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % грошового утримання судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI та щодо не проведенні перерахунку раніше призначеного довічного грошового утримання у звязку із збільшенням грошового утримання судді.

Зобовязати відповідача прийняти рішення про призначення, нарахування та виплату ОСОБА_1, щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI з часу звернення із заявою про призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці.

Зобовязати відповідача прийняти рішення про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання та виплату ОСОБА_1, у зв'язку з збільшенням грошового утримання судді, виходячи із мінімальної заробітної плати в розмірі 1600 гривень, з 01.12.2016 року.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Золотоніський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя: Середа Л.В.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано головуючим 10 квітня 2017 року.