Справа № 826/9127/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 квітня 2017 року № 826/9127/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Прокуратури міста Києва
про визнання протиправним та скасування наказу,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Прокуратури міста Києва про визнання протиправним та скасування наказу від 20.04.2015 №1289к.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2014 у справі №826/9127/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2015, позов задоволено частково.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016 вказані постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2015 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У мотивувальній частині ухвали Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016 вказано, що суди попередніх інстанцій повинні були врахувати вимоги ч. 4 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом якої суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, а також ч. 3 ст. 86 цього ж Кодексу, згідно якої суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Тобто, за відсутності доказів, які мав би надати відповідач - суб'єкт владних повноважень - у разі заперечення ним позову, суд повинен був вирішити питання про витребування таких з власної ініціативи і оцінити достатність наявних у матеріалах справи доказів, в обсязі, достатньому для достовірного встановлення істини у справі, а не обмежитись констатацією факту без відповідного обґрунтування обставин, за яких відсутня необхідність досліджувати додаткові фактичні дані у справі. Крім того, поза увагою судів попередніх інстанцій залишились інші порушення, про які іде мова у висновку службової перевірки та які були підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

У свою чергу, в обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуваний наказ містить відомості, які взагалі не відповідають дійсності і не підтверджені матеріалами кримінального провадження. Крім того, за твердженням позивача, не з'ясовано ступінь його вини у неякісному розслідуванні кримінальних проваджень.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного наказу, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень.

При цьому, від позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності останнього із зазначенням того, що останній позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

З огляду на викладене, суд ухвалив про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з травня 2014 року проходив службу на посаді слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури міста Києва.

На підставі розпорядження виконуючого обов'язки Генерального прокурора України Гузиря В.П. від 16.03.2015 №103 у прокуратурі міста Києва проведена службова перевірка з метою з'ясування причин порушень чинного законодавства при розслідуванні кримінальних проваджень за фактами переслідування співробітниками структурних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України, Державтоінспекції учасників мирних акцій протесту «Євромайдан» та Всеукраїнського громадського руху «Автомайдан».

За результатами проведеної перевірки складено висновок, затверджений Генеральним прокурором України, від 08.04.2015, яким встановлено ряд порушень законодавства працівниками прокуратури міста Києва під час здійснення ними кримінальних проваджень, в тому числі і позивачем у даній справі.

Зокрема, виявлено низку порушень законодавства під час здійснення позивачем досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0001034 від 25.11.2013 та №0000512 від 27.05.2014, порушених за ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України за фактами спричинення працівниками міліції тілесних ушкоджень громадянам під час проведення масових заходів в центральній частині м. Києва, а також перевищення службових повноважень працівниками спеціпідрозділу Міністерства внутрішніх справ України «Беркут», які на Європейській площі в місті Києві перешкоджали діяльності народних депутатів України ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Стосовно кримінального провадження №0001034 виявлено наступні порушення.

У названому кримінальному провадженні позивачем створена слідча група, склад і кількість членів якої в подальшому змінювався, при цьому постанови про зміну групи прокурорів та слідчих у матеріалах провадження відсутні. Складений план розслідування у повному обсязі не виконаний. У період з 22.05.2014 по 06.11.2014 слідчі дії проводились епізодично, а на даний час усі необхідні і можливі слідчі дії не здійснено. Запит про надання відеозаписів із камер спостереження за подіями, які стались 25.11.2013, скерований позивачем до Кабінету Міністрів України лише 20.08.2014, тоді як вони підлягають зберіганню лише 10 днів. Тобто, фактично докази у справі втрачені. Незважаючи на те, що події з потерпілими відбулись у приміщенні Уряду, слідством не вжито жодних заходів для встановлення очевидців з числа працівників установи. Заходи реагування щодо невиконання постанов про проведення слідчих дій на територіях Харківської, Дніпропетровської та інших областей не вживались та не ініціювались.

Згідно з наявними у провадженні даних, злочини щодо потерпілих могли бути вчинені працівниками спецпідрозділів «Беркут» м. Києва та Київської області, однак за наявності їх списків допити вказаних осіб не проводились, безпосередні виконавці злочину не встановлені.

Судово-медична експертиза щодо потерпілого ОСОБА_10 з 26.12.2013 по 31.03.2014 не проводилась, і була здійснена тільки через 7 місяців після надання медичної документації самим потерпілим. Призначена ще 13.08.2014 портретна експертиза на цей час не виконана. Відсутність належної роботи слідчої групи та процесуальних керівників протягом майже 9 місяців щодо збору доказів вчинення кримінального правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_11 призвела до подання ним заяви про відмову від статусу потерпілого у зв'язку з минуванням значного періоду часу та неможливості впізнати осіб, які нанесли останньому тілесні ушкодження.

Відносно підозрюваного у даному кримінальному провадженні здійснюється досудове слідство і у іншій кримінальній справі Генеральною прокуратурою України, в межах якої інформовано Службу безпеки України про його розшук. Водночас, інформація про розшук підозрюваного у кримінальному провадження, досудове слідство у якому здійснює позивач, до Служби безпеки України не направлялась.

За наявності двох кримінальних проваджень у яких підозрюється одна і таж сама особа, питання про їх об'єднання, в порушення вимог ст. 217 Кримінального процесуального кодексу України не ініційовано.

У порушення вимог Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, дані про підозру, зупинення та відновлення розслідування, які відбувались у період з 30.08.2014 по 06.11.2014, внесені до Реєстру лише 13.11.2014.

Не перевіреним лишається факт причетності до злочину керівництва Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

Також, у кримінальному провадженні №0000512 виявлено наступні порушення законодавства, допущені позивачем при здійсненні ним досудового розслідування.

27.05.2014 у межах зазначеного кримінального провадження створено слідчу групу у складі 2-х осіб, однак, всупереч вимог ст. 37 Кримінального процесуального кодексу України, відповідна постанова не виносилась.

Не складено план розслідування кримінального провадження, слідство проводиться хаотично, не послідовно, без дослідження усіх обставин справи, зокрема, не допитані всі народні депутати, яким здійснено перешкоджання їхньої діяльності, а наявні в матеріалах провадження протоколи допитів є формальними, оскільки у них відсутні відомості стосовного того, в чому саме полягало таке перешкоджання, які наслідки це потягло та інше.

Не вжито заходів щодо вилучення та перегляду відеозаписів із камер відео спостереження прилеглої до місця злочину території, встановлення працівників міліції, які перебували на зазначеному місці та їх керівників, що дали вказівку відтиснути громадян, які проходили по Європейській площі.

У порушення вимог ст. 69 Кримінального процесуального кодексу України, не призначено та не проведено судово-медичні експертизи за наявності на те відповідних підстав.

Наявні у матеріалах провадження носії з відеозаписами не долучені до матеріалів провадження у встановленому процесуальним законодавством порядку, не допитано осіб, які є учасниками подій, відображеними на відеозаписі, не здійснено їх впізнання.

Не проведено жодного вилучення і подальшого огляду відеозаписів з місця, на яке вказують народні депутати України.

З червня 2014 року по лютий 2015 року слідчі дії у кримінальному провадженні не проводились, вказівки слідчому не надавались.

На підставі викладеного, у п. 3 висновку службової перевірки запропоновано Генеральному прокурору України доручити прокурору м. Києва розглянути питання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників слідчого відділу та відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури міста, які допустили порушення законодавства при здійсненні розслідувань кримінальних проваджень та здійсненні процесуального керівництва досудовим розслідуванням.

З урахуванням наведених висновків службової перевірки, прокуратурою міста Києва видано наказ від 20.04.2015 №1289к, яким накладено на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді догани на підставі ст. 8, п. 1 ст. 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України.

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Правовідносини щодо проходження служби в органах прокуратури врегульовані, зокрема, Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з ч. 3 ст. 48 якого, за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України.

У свою чергу, порядок заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових і інших установ прокуратури, які мають класні чини встановлює Дисциплінарний статут прокуратури України, затверджений Постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 №1796-ХІІ (надалі - Дисциплінарний статут).

У відповідності до ст. 8 Дисциплінарного статуту, дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовується за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Винесення виправдувального вироку, повернення кримінальної справи для додаткового розслідування, скасування запобіжного заходу та інших процесуальних рішень тягне дисциплінарну відповідальність прокурорів і слідчих, якщо ними в процесі слідства були допущені недбалість або несумлінність.

За визначенням п. 1 ч. 1 ст. 9 Дисциплінарного статуту, дисциплінарними стягненнями є, крім інших, догана.

При цьому, накладаючи дисциплінарне стягнення, уповноважена на те особа повинна враховувати вимоги ст. 11 Дисциплінарного статуту, за правилами ч. 1 якої, дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

У даному випадку за результатами проведеної службової перевірки встановлено наявність порушень позивачем законодавства при здійсненні ним досудового розслідування та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях.

За твердженнями позивача, накладення на нього оскаржуваним наказом дисциплінарного стягнення не відповідає положенням законодавства, оскільки останній, як процесуальна особа - слідчий, є самостійним у своїй діяльності і планує хід розслідування на власний розсуд, приймає процесуальні рішення і вчиняє слідчі дії у тому обсязі, який вважає за необхідним у конкретному випадку за певних обставин. При цьому, процесуальним законодавством не встановлено обов'язкового переліку дій, які він повинен вчиняти.

Разом з тим, суд вважає вказані твердження безпідставними, з огляду на встановлені загальні засади кримінального провадження, які визначені у ст. 7 Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, стосовно законності при здійсненні провадження.

За визначенням ч. 2 ст. 9 Кримінального процесуального кодексу України, принцип законності означає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов'язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом'якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Тобто, слідчий прокуратури, діючи на власний розсуд при розслідуванні злочину повинен враховувати наведені вимоги процесуального закону і здійснювати усі можливі слідчі і процесуальні дії у повному обсязі з метою повного, всебічного дослідження і виявлення усіх обставин кримінального провадження.

Як вбачається з висновку службового розслідування, позивач не здійснив усі можливі слідчі дії, внаслідок чого втрачені докази вчинення злочину, не встановлені і не виявлені усі обставини вчинення злочину, їх дійові особи, безпосередні виконавці.

Щодо тверджень про не передбачення процесуальним законодавством планування розслідування, суд вказує, що такий метод організованої роботи слідчого й органу дізнання над справою є широко застосованим у практичній діяльності слідчих і визначений юридичною наукою як дієвий і ефективний спосіб, який забезпечує послідовне і у повному обсязі здійснення розслідування злочину.

За загальним визначенням такий метод організованої роботи слідчого полягає у визначенні шляхів і засобів розкриття злочину, встановленні обвинувачених, а також у з'ясуванні причин та умов, що сприяли вчиненню злочинних дій. Принципами планування розслідування є обґрунтованість дій слідчого, їхня відповідність вимогам закону, динамічність, безперервність планування. Зміст планування визначається вимогами закону щодо виявлення обставин, що підлягають доказуванню в кожній кримінальній справі. Засобами реалізації плану є одержання доказів проведенням передбачених кримінально-процесуальним законодавством слідчих дій.

Не складання плану проведення розслідування слідчим не є самостійною і достатньою підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності, однак в сукупності з іншими встановленими фактами неповного і неналежного проведення слідства у кримінальному провадженні може свідчити про непрофесійність особи, яка здійснює розслідування і недотримання ним вимог ст. 2 Дисциплінарного статуту щодо виявлення ініціативи в роботі, підвищення її якості та ефективності, сприяння своєю діяльністю утвердженню верховенства закону.

Крім того, доводи позивача про відсутність у межах спірних правовідносин факту неналежного виконання останнім службових обов'язків, оскільки шкідливих наслідків не настало, суперечить положенням ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, станом на момент проведення службового розслідування, за результатами якого прийнято оскаржуваний наказ, мета (завдання) кримінального провадження, визначена наведеними положеннями ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України, у межах кримінальних проваджень №0001034 та №0000512 не досягнута, з огляду на невиконання позивачем покладених на нього функцій, що під час судового розгляду справи не спростовано належними та допустимими доказами. Іншого сторонами не доведено, а з матеріалів справи не вбачається.

З огляду на викладене, суд вказує, що наказ прокуратури м. Києва від 20.04.2015 №1289к, яким накладено на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді догани на підставі ст. 8, п. 1 ст. 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України, відповідає наведеним положенням законодавства, яке діяло станом на момент виникнення спірних правовідносин, прийнято обґрунтовано та у межах повноважень відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Беручи до уваги викладене, суд вказує про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав у задоволенні останніх.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур