Справа № 577/50/17-а
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 р. Справа № 577/50/17-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області на постанову Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20.02.2017р. по справі № 577/50/17-а

за позовом ОСОБА_1

до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання до вчинення певних дій,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач), звернувся до суду з позовом до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі - Конотопське ОУПФУ, відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо припинення виплати пенсії та протиправною бездіяльність щодо не поновлення виплати пенсії; зобов'язати Конотопське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області здійснити перерахунок пенсії, поновити та виплатити недоотриману пенсію за віком з моменту припинення.

Постановою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20.02.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо не поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 31 жовтня 2016 року.

Зобов'язано Конотопське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області перерахувати та поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства України, починаючи з 31 жовтня 2016 року.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову - про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Розгляд справи здійснювати за відсутності представника відповідача.

Також, не погоджуючись з прийнятою постановою щодо періоду, з якого має бути поновлена пенсія, апеляційну скаргу подано ОСОБА_1, в якій заявник, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, а саме рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, тобто, починаючи з моменту припинення виплати пенсії.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 06.04.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, тоді як скарга позивача підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційних скарг, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24).

З 08.10.2009 року позивач перебувала на обліку в управлінні ПФУ в м. Конотопі, правонаступником якого в подальшому стало Конотопське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області, як одержувач пенсії за віком.

Виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена з 01.10.2010 року у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до держави Ізраїль (а.с.19).

ОСОБА_1 з червня 2010 року по теперішній час постійно проживає в державі Ізраїль, однак має громадянство України, 07.06.2013 року прийнята на консульський облік Генерального консульства України в Хайфі, держава Ізраїль, що підтверджується копією паспорту для виїзду за кордон (а.с. 6).

31.10.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області з заявою про перерахунок та поновлення виплати призначеної їй пенсії за віком в розмірах, передбачених чинним законодавством України (а.с. 21).

Конотопським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Сумської області ОСОБА_1 відмовлено в поновленні виплати раніше призначеної пенсії в Україні, у зв'язку з тим, що місцем її фактичного проживання є країна Ізраїль (а.с. 7).

Не погодившись з такими діями відповідача, ОСОБА_1 звернулась з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вони є правомірними та підтвердженими матеріалами справи.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивачі, які проживають в державі Ізраїль, як громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Частиною 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі-Закон № 1058-ІV), якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

В свою чергу, Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Після прийняття Конституційним Судом України вищевказаного рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства вбачається, що з дня набрання чинності Рішення № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність міждержавної пенсійної угоди, як на підставу відмови в задоволенні позову про поновлення пенсії, колегією суддів не приймаються до уваги з огляду на таке.

Як вбачається з резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року по справі № 1-32/2009, суд вбачає дискримінаційною ситуацію, при якій отримання законно заробленої пенсії ставиться в залежність від укладення Україною міжнародного договору про виплату пенсій.

На даний час порядок призначення, перерахунку та виплати пенсії, визначений Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 (далі по тексту - Порядок).

У ч. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно з пунктом 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

Таким чином, поновлення пенсії здійснюється за матеріалами, що є в пенсійній справі, із урахуванням додатково наданих документів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність у позивача права на поновлення і виплату пенсії.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

В свою чергу, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові від 08 грудня 2015 року по справі №21-5653а15, Верховний Суд України дійшов висновку, що вказані спори мають вирішуватись з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС України.

Так, відповідно до ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Згідно з ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку.

З матеріалів справи таких підстав не вбачається. Доказів поважності пропуску строку на звернення до суду з позовом позивачем не надано.

Враховуючи дату звернення позивача до суду 28.12.2016 року (відповідно до штемпеля на конверті), шестимісячний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивач просить суд захистити його права, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту з 28.06.2016 року.

З огляду на вищевикладене та позицію Верховного суду України, не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача в контексті строку звернення до суду, про те, що після ухвалення рішення Конституційним Судом України №25-рп/20029 від 07.10.2009р., яким визнано не конституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та такими, що втратили чинність з дати прийняття рішення, у пенсіонерів відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а в управління пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії, а отже на його думку строк звернення до суду не є пропущеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на положення вищезазначеної норми законодавства та, враховуючи ч. 2 ст. 11 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне змінити абзаци 2 та 3 резолютивної частини постанови Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20.02.2017 р. та викласти їх в такій редакції: "Визнати протиправними дії Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо не поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 28 червня 2016 року. Зобов'язати Конотопське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області перерахувати та поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства України, починаючи з 28 червня 2016 року".

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 1 ч.1 ст. 201, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20.02.2017р. по справі № 577/50/17-а змінити шляхом викладення абзаців 2 та 3 резолютивної частини постанови в такій редакції:

"Визнати протиправними дії Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо не поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 28 червня 2016 року.

Зобов'язати Конотопське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області перерахувати та поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства України, починаючи з 28 червня 2016 року".

В іншій частині постанову Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20.02.2017 р. по справі № 577/50/17-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Зеленський В.В. Чалий І.С.
Повний текст постанови виготовлений 10.04.2017 р.