Справа № 813/3890/16
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року № 876/515/17
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

встановив:

07.11.2016 Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося в суд із адміністративним позовом до ФОП ОСОБА_3 в якому просило стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції в сумі 7350 грн та пеню в сумі 732,33 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» відповідач у 2015 році зобов'язаний був працевлаштувати 1 інваліда, однак не працевлаштував жодного, а отже не виконав встановлений норматив робочих місць для інвалідів, у зв'язку з чим він був зобов'язаний до 15.04.2016 сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі половини середньої річної заробітної плати (14700 грн), що становить 7350 грн. Проте, відповідачем вказану суму адміністративно-господарських санкції в добровільному порядку не сплачено, а тому позивач просить їх стягнути в судовому порядку з нарахуванням пені у розмірі 120 % річної облікової ставки НБ України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк, сума якої згідно розрахунку становить 732,32 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.12.2016 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Із цією постановою не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що обов'язок відповідача полягає не тільки у створенні робочого місця для інваліда, а й у його працевлаштуванні. Крім того апелянт зазначає, що законодавством не передбачено звільнення від відповідальності у разі відсутності вини роботодавця у працевлаштуванні інвалідів.

Представник апелянта у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. У відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України апеляційний розгляд справи проведено у відсутності відповідача.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, виходив з того, що відповідач створив передбачену нормативом кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, виконав вимоги закону щодо звітування про наявність вакантних місць органам державної служби зайнятості, тобто вжив усіх залежних від нього заходів щодо працевлаштування інвалідів, а тому наявні підстави для висновку про відсутність його вини, як обов'язкового елементу правопорушення, за яке застосовуються адміністративно-господарські санкції у розглядуваному випадку.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Порядок, підстави та умови участі суб'єктів господарювання в реалізації державних гарантій для забезпечення інвалідів рівними правами з іншими громадянами регулюється Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 875-XII).

Частиною 1 ст. 19 Закону № 875-XII визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно ч. 2 цієї статті, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до частини 9 статті 19 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 зазначеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведене, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У відповідності з ч. 1, 3 ст. 18 Закону № 875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобовязані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем подавався «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік» форми № 10-ПІ до Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів та «Звітність. Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» форми № 3-ПН до Камянка-Бузького районного центру зайнятості Львівського обласного центру зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 18-1 Закону № 875-XII державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів та інформування центру зайнятості населення про їх наявність, не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно поданого ФОП ОСОБА_4 звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік форми № 10-ПН, середньооблікова чисельність працюючих у 2015 році у відповідача фактично складала 10 чоловік, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб; кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, становить 1 особа (а. с. 15, 32).

Згідно наявного у справі наказу від 19.05.2015 вбачається, що у ФОП ОСОБА_5 виділено робоче місце для працевлаштування інваліда на посаду продавця-консультанта (а. с. 33).

Згідно інформації наданої Львівським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів від 24.06.2015 № 01-07/518-01 (а. с. 35), а також звітності про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік з відмітками центру зайнятості про отримання (а. с . 15) ФОП ОСОБА_3 подавав до відповідача звіт форми № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів. Зокрема, в звітності - інформації про попит на робочу силу (вакансії) заявлено 1 вакансію для інвалідів за професією продавець-консультант. При цьому, позивач звертався до Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів з заявою про пошук особи на посаду продавця-консультанта, проте, таке працевлаштування не відбувалось у зв'язку з відсутністю таких осіб відповідно до запропонованих вакансій.

З листа ФОП ОСОБА_3 від 19.05.2015 вбачається, що останній повідомляв позивача про те, що на підприємстві є вільні вакантні місця для працевлаштування інвалідів, на посаду продавець-консультант (а. с. 50).

Крім того, факт виконання ФОП ОСОБА_3 вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності» встановлений постановою Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 19 жовтня 2016 року у справі № 446/1616/16-п про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 188-1 КУпАП, якою провадження у справі закрито у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а. с. 43-44).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем вживалися передбачені законодавством заходи спрямовані на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення у сфері господарювання, а обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, він не може бути притягнений до відповідальності за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження Підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України від 02.04.2013 по справі № 21-95а13.

Враховуючи те, що відповідач створив передбачену нормативом кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, виконав вимоги закону щодо звітування про наявність вакантних місць органам державної служби зайнятості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність вини відповідача, як обов'язкового елементу правопорушення, за яке застосовуються адміністративно - господарські санкції у розглядуваному випадку.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що до спірних правовідносин суд першої інстанції помилково застосував норми Закону України «Про зайнятість населення» від 01.03.1991 (п. 4 ст. 20) № 803-ХІІ, який на момент виникнення спірних правовідносин втратив чинність, однак це не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року у справі № 813/3890/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

ОСОБА_6

Ухвала в повному обсязі складена та підписана 03.04.2017.