Справа № 810/4313/15
Суддя: Виноградова О.І.
Дата ухвалення: 2017-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2017 року № 810/4313/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Виноградова О.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Університету державної фіскальної служби України, третя особа: в.о. ректора Університету державної фіскальної служби України ОСОБА_2 про скасування наказу, поновлення на службі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

2 вересня 2015 р. до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Національного університету державної податкової служби України (далі - відповідач), третя особа: в.о. ректора Національного університету Державної податкової служби України ОСОБА_2 (далі - третя особа) (з урахуванням заяви про зміну (уточнення) позовних вимог від 28 березня 2017 р.) про:

- визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 7 серпня 2015 р. № 424-к;

- зобов'язати відповідача поновити позивача на посаді заступника начальника курсу факультету підготовки, перерідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції;

- стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 7 серпня 2015 р. по день поновлення на роботі;

- стягнути з відповідача на користь позивача 2000 грн витрат за надання правової допомоги;

- зобов'язати відповідача відшкодувати заподіяну моральну (немайнову) шкоду позивачу у розмірі встановленої з 1 січня 2017 р. мінімальної місячної заробітної плати за кожен повний місяць порушення прав позивача у сфері трудових відносин за період з 7 серпня 2015 р. по день поновлення на роботі (т. 2 а.с. 1-2).

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2016 р. замінено неналежного відповідача - Національний університет державної податкової служби України на належного - Унівеситет державної фіскальної служби України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача було звільнено зі служби на підставі наказу третьої особи від 27 березня 2015 р. "Про рішення щодо висновків службового розслідування" № 406, який скасовано постановою Київського окружного адміністартвиного суду від 15 серпня 2016 р. у справі № 810/1823/15, яка набрала законної сили (т. 1 а.с. 2-8).

Відповідач позов не визнав, у судовому засіданні в його задоволенні просив відмовити, посилаючись на те, що оскаржуваний наказ видано правомірно, оскільки позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів податкової міліції, про що видано наказ від 27 березня 2015 р. № 406. Стверджував, що 2 вересня 2015 р. позивач звернувся до Київського окружного адміністартвиного суду з позовною заявою про поновлення на роботі і лише у 27 лютого 2017 р. подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати протиправним та скасувати наказ від 7 серпня 2015 р. № 424-к. Зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду щодо оскарження наказу від 7 серпня 2015 р. № 424-к, а тому у задоволенні позову має бути відмовлено.

28 березня 2017 р.третя особа подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності (т. 1 а.с. 212).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, встановив таке.

Позивач з 29 червня 2010 р. проходив службу в органах податкової міліції відповідача, що підтверджується наказом від 29 червня 2010 р. ; 248-к (т. 1 а.с. 9).

Наказом відповідача від 15 жовтня 2013 р. № 327-к позивача переведено на посаду заступника начальника курсуфакультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції (т. 1 а.с. 10).

Наказом відповідача від 7 серпня 2015 р. № 424-к "Про звільнення ОСОБА_1Ю." позивача звільнено з податкової міліції у запас за ст. 64 п. є (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення) (далі - наказ № 424-к) (т. 1 а.с. 11).

У зв'язку з тим, що позивач вважає оскаржуваний наказ таким, що винесений протиправно, ним було подано даний позов до суду.

Спірні правовідносини врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) та Положенням.

Зокрема, Положенням визначено порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки.

Згідно з вимогами п.п. є п. 64 названого Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.

Крім того, порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника врегульовані ст. 40 КЗпП України.

Згідно з вимогами названої норми трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду;

11 встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Наявні матеріали справи свідчать про таке.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу № 424-к, судом встановлено таке.

Як вже зазначалося, наказом відповідача № 424-к позивача звільнено з податкової міліції у запас за ст. 64 п. є (за порушення дисципліни) Положення (т. 1 а.с. 11).

Підставою для видання оскаржуваного наказу став наказ відповідача від 27 березня 2015 р. № 406 "Про рішення щодо висновків службового розслідування" (далі - наказ № 406) (т. а.с. 11).

Як убачається з тексту названого наказу, службовим розслідування, призначеним на підставі наказу відповідача від 2 лютого 2015 р. № 46 "Про призначення службового розслідування", встановлено, що керівний склад факультету, зокрема, і позивач, були учасниками позастатутних відносин, які відбулися 2 квітня 2015 р. Своїми діями зазначені особи порушили вимоги ст. 1,7,8 Дисциплінарного статуту, вчинивши у присутності своїх підлеглих та колег по службі дії, які дискедитують звання начальницького складу (т. 1 а.с. 12-16).

Крім того, п. 2 названого наказу наказано притягнути позивача до досциплінарної відповідальності шляхом накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів податкової міліції (т. 1 а.с. 15).

При вирішенні справи судом враховано, що правомірність наказу № 406, який слугував підставою для видання наказу № 424-к, була предметом розгляду в межах адміністартвиної справи № 810/1823/15 за позовом позивача до відповідача.

Постановою Київського окружного адміністартвиного суду від 15 серпня 2016 р. позов задоволено, визнано протиправним та скасовано п. 2 наказу № 406 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача (т. 1 а.с. 154-164).

Названа постанова набрала законної сили 2 грудня 2016 р., що підтверджується відміткою Київського окружного адміністративного суду (т. 1 а.с. 164).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Наведене свідчить, що постановою в адміністративній справі № 810/1823/15 скасовано наказ № 406, який був підставою для видання наказу № 424-к.

При вирішенні справи судом не може бути взято до уваги посилання відповідача на те, що строк на оскарження наказу № 424-к позивачем було пропущено, оскільки 2 вересня 2015 р. позивач звернувся з позовними вимогами про поновлення його на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на правову допомогу і лише у 27 лютого 2017 р. подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати протиправним та скасувати наказ від 7 серпня 2015 р. № 424-к, враховуючи таке.

Поновлення особи на роботі неможливе без скасування наказу про її звільнення.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги про поновлення на посаді мають включати в себе позовні вимоги про скасування наказу про звільнення особи.

На підставі викладеного суд вважає, що 27 лютого 2017 р. позивачем були уточнені позовні вимоги (т. 1 а.с. 175-182).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу № 424-к є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині поновлення позивача на займаній посаді, судом встановлено таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналіз зазначеної норми свідчить, що працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким також слід розуміти звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Судом було досліджено штатний розпис відповідача, з якого убачається, що станом на 1 січня 2017 р. у відповідача наявні 4 вакантні посади заступника начальника курсу (т. 1 а.с. 228-230).

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується протиправність звільнення позивача із служби в податковій міліції, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позивача в частині поновлення його на тій посаді та у тому органі, в якому він був протиправно звільнений, а саме: на посаді заступника начальника курсу факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників одаткової міліції відповідача.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За таких обставин (визнання наказу № 424-к протиправним та таким, що підлягає скасуванню) позовні вимоги в частині поновлення позивача на службі на посаді заступника начальника курсу факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників одаткової міліції відповідача та допущення негайного виконання постанови суду в цій частині також підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 7 серпня 2015 р. до дня поновлення на роботі, судом встановлено таке.

Відповідно до вимог ст. 235 Кодексу законів про працю України, в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

При вирішенні справи судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 р. № 21-395а13.

Зокрема, в ній зазначено, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).

Відповідно до вимог п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абз. 3 п. 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Як убачається з п. 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 р. № 13 Пленум Верховного Суду України задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до вимог п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, як вже зазначалося, п. 8 Порядку передбачено, що середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

У судовому засіданні сторонами було визнано той факт, що позивачем було відпрацьовано усі робочі дні у період червень-липень 2015 р.

Тобто, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 101 грн 38 коп. (2248 грн 53 коп.+2110 грн 50 коп./43 (20 робочих дні у червні 2015 р. + 23 робочих дні у липні 2015 р.).

Вимушений прогул позивача мав місце у період з 10 серпня 2015 р. (8-9 серпня 2015 р. вихідні дні) по день постановлення даного судового рішення - 3 квітня 2017 р.

Згідно з листами Мінсоцполітики України від:

- 9 вересня 2014 р. № 10196/0/14-14/13 у період з 10 по 31 серпні 2015 р. було 15 робочих дні, у вересні 2015 р. - 22 робочих дні, у жовтні 2015 р. - 22 робочих дні, у листопаді 2015 р. - 21 робочий день, у грудні 2015 р. - 23 робочих дні;

- 20 липня 2015 р. N 110846/0/14-15/13 у січні 2016 р. було 19 робочих днів, у лютому 2016 р. - 21 робочий день, у березні 2016 р. було 22 робочих дні, у квітні 2016 р. - 21 робочий день, у травні 2016 р. - 19 робочих днів, у червні 2016 р. - 20 робочих днів, у липні 2016 р. - 21 робочий день, у серпні 2016 р. - 22 робочих дні, у вересні 2016 р. - 22 робочих дні, у жовтні 2016 р. - 20 робочих днів, у листопаді 2016 р. - 22 робочих дні, у грудні 2016 р. - 22 робочих дні;

- 5 серпня 2016 р. N 11535/0/14-16/13 у січні 2017 р. було 20 робочих днів, у лютому 2017 р. - 20 робочих днів, у березні 2017 р. - 22 робочих днів, у період з 1 по 3 квітня 2017 р. - 1 робочий день.

Таким чином, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає за робочих дні та складає 42 275 грн 46 коп. (417 (кількість робочих днів) * 101 грн 38 коп. (середньоденний заробіток)).

При цьому, стягнення заробітної плати в межах 1 місяця підлягає негайному виконанню.

При вирішенні справи судом також враховано, що з 15 березня 2016 р. позивач обіймає посаду інспектора першої категорії КП "Контроль благоустрою", що підтверджується копією трудової книжки ТК № 462532 (т. 1 а.с. 213).

Проте, згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України (яка діяла на дату виникнення спірних правовідносин) заробітна плата позивача за цим місцем роботи не може бути врахована при обчисленні заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки ч. 3 цієї норми (якою передбачалося, що в разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи) виключено з КЗпП України на підставі Закону України від 20 грудня 2005 р. № 3248-15.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2000 грн витрат за надання правової допомоги, судом встановлено таке.

Позивач просить стягнути з Державного бюджету України на його користь 2000 грн 00 коп. витрат по оплаті послуг за надання правової допомоги у справі.

З матеріалів адміністративної справи убачається, що 10 серпня 2015 р. між позивачем та адвокатським об'єднанням "Юридична консультація № 1 Шевченківського району м. Києва" було укладено угоду про надання правової допомоги (т. 1 а.с. 4).

За надання правової допомоги позивачем на рахунок адвокатського об'єднання "Юридична консультація № 1 Шевченківського району м. Києва" було сплачено 2000 грн 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 26 серпня 2015 р. № 0.0.427030366.1 (т. 1 а.с. 26).

Згідно з вимоагми ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Наведене свідчить, що законом гарантовано право особи на відшкодування за рахунок суб'єкта владних повноважень понесених нею судових витрат, які документально підтверджені, у разі задоволення позову.

Як убачається зі ст. 90 КАС України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011р. № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Законом України "Про Держаний бюджет України на 2017 рік"встановлено, що з 1 січня 2017 р. розмір мінімальної заробітної плати у становить 3200 грн 00 коп., а тому розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 1280 грн 00 коп. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

З урахуванням викладеного та враховуючи встановлений Законом № 4191-VI граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено рішення у даній справі, у сумі 2000 грн 00 коп.

Стосовно позовних вимог в частині зобов'язання відповідача відшкодувати заподіяну моральну (немайнову) шкоду позивачу у розмірі встановленої з 1 січня 2017 р. мінімальної місячної заробітної плати за кожен повний місяць порушення прав позивача у сфері трудових відносин за період з 7 серпня 2015 р. по день поновлення на роботі, судом встановлено таке.

Згідно з вимогами ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Як убачається з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В п. 9 цієї постанови Пленуму ВСУ зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

У п.13 цієї ж постанови Пленуму ВСУ визначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Проте, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

Крім того, позивачем не надано обґрунтувань щодо визначення розміру суми відшкодування моральної шкоди та не наведено відповідних доказів на його підтвердження, що на думку суду, свідчить про безпідставність заявлення позивачем вимог щодо стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Національного університету державної податкової служби України від 7 серпня 2015 р. № 424-к "Про звільнення ОСОБА_1Ю.".

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника курсу факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції Університету державної фіскальної служби України.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника курсу факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції Університету державної фіскальної служби України.

Стягнути з Університету державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 серпня 2015 р. по 3 квітня 2017 р. 42 275 (сорок дві тисячі двісті сімдесят п'ять) грн 46 коп.

Допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення з Університету державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Університету державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) грн 00 коп. витрат за надання правової допомоги.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Виноградова О.І.