Справа № 585/4/17
Суддя: Шульга В. О.
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 585/4/17
Номер провадження 2-а/585/14/17
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2017 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі: головуючого-судді Шульга В.О., з участю секретаря С.А. Дем`яненко, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ромни справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Роменської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Роменської міської ради і просить: зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконкому Роменської міської ради здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити йому щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених коштів, в сумі 4730 грн. 00 коп. В обгрунтування позову вказано, що на підставі наказу керівника Антитерористичного центру при Службі Безпеки України від 06.04.2014 №33/55т, від 08.04.2014 №33/75т, наказу від 07.10.2014 №33/6/а, наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі Безпеки України від 16.03.2015 №75, наказу Сумського MB УМВС України в Сумській області від 14.02.2015 № 11 о/с дск, наказу УМВС України в Сумській області від 14.03.2015 №85 о/с дск, ОСОБА_1 у період з 16.02.2015 року по 16.03.2015 рік брав участь у антитерористичній операції, а саме у забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської області. Враховуючи вищезазначене, він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 від 14 серпня 2015 року. Управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Роменської міської ради йому була виплачена разова грошова допомога до 5 травня, але не у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, що передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тільки у розмірі 920 грн. Відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (доповненою згідно із Законом № 367-XIY від 25.12.1998 року) - щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Законом України № 107-VI від 28.12.2007 року частину 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було викладено в новій редакції і встановлено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Однак, дану зміну визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року. Водночас постановою № 141 від 02.03.2016 р. Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» у п. п. 2 п. 1 було встановлено, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» учасникам бойових дій здійснюється у розмірі 920 грн., тобто у розмірі меншому, ніж це передбачено частиною п`ятою статті 12 цього Закону. Отже, на час виплати позивачу допомоги, діяла як Постанова КМУ № 141 від 2 березня 2016 року, якою встановлено виплату разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій 920 гривень так і частина 5 статті 12 Закону Україна « Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-Х 11 (доповненою згідно із Законом № 367-XIV від 25.12.1998 року) якою встановлено, що до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. При цьому дію цієї норми іншими законами чи нормативними актами зупинено не було, як не було визначено і інший порядок її застосування, в частині розміру допомоги. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 p. N 1058-ІV та ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 p. N 928-VIII, мінімальна пенсія за віком та прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становить: з 1 травня 2016 року 1130 грн. Тобто позивач повинен був отримати у 2016 році разову грошову допомогу у розмірі 55650 грн. (1130 х 5), але оскільки він отримав лише 920 гривень, то недоплата за 2016 рік складає 4730 грн. (5650 920). На думку позивача, керуючись принципом законності та виходячи із визначених у ч. 4 статті 9 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової допомоги ветеранам війни у 2016 році Управлінню праці та соціального захисту населення виконкому Роменської міської ради слід було застосовувати не постанову Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року, а Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII, який має вищу юридичну силу. Позивач зазначає, що відповідно до ст. 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту обов`язок щодо виплати громадянам щорічної разової грошової допомоги до 5 травня покладено на органи праці та соціального захисту населення. Згідно Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту фінансове забезпечення державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок Державного бюджету України. За умови відсутності у державному бюджеті коштів на виплату грошової допомоги учасникам бойових дій - ветеранам війни це створює ситуацію правової невизначеності стосовно джерела коштів, з яких має виплачуватися зазначена пільга. У справі "Кечко проти України Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань. Також в обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 10.02.2016 року (справа № 537/5837/14-а).

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим, у судове засідання не з`явився.

В судовому засіданні 14.02.2017 року представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові. З приводу заперечень відповідача стосовно строку звернення до суду, пояснив, що строк звернення до суду його довірителем не пропущено, оскільки він лише в березні повернувся з зони проведення АТО і відповідно не знав який розмір допомоги йому було виплачено, у квітні йому було лише перераховано кошти. Фактично позивач, як і інші учасники бойових дій дізнався про порушення своїх прав у листопаді-грудні коли звернувся в центр безоплатної правової допомоги, що підтверджується і зверненням позивача від 25.11.2016 на адресу відповідача. Пояснив, що на час виплати позивачу допомоги існувала колізія правових норм, вважав, що пріоритет має закон, а не постанова КМУ. В частині подолання колізії законів вважав, що застосуванню підлягає спеціальна норма закону, а саме ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не зміни до Бюджетного кодексу, які є загальними нормами. Прохав врахувати рішення КСУ від 20.12.2016 року у справі № 7-рп/2016 яке стосується соціальних виплат, які стосуються військовослужбовців.

04 квітня 2017 року представник позивача Сапіч В.М. до суду не з`явився, надав заяву в якій прохав розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Прохав взяти до уваги, що відповідач жодним чином не інформував позивача про перерахування на його рахунок коштів в розмірі 920 грн. до 05 травня. Таким чином, сам факт перерахування коштів на рахунок позивача не свідчить про те, що позивач знав, що це за кошти і тим більше, що його права порушено.

В судовому засіданні 14.02.2017 року представник відповідача в задоволенні позову прохала відмовити з підстав, викладених у запереченні. Додатково пояснила, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Роменської міської ради, але йому була виплачена щорічна допомога до 05 травня, яка йому виплачувалася і в 2015 році, оскільки він приймав участь в проведенні АТО. Про розмір і час виплати допомоги позивачу було відомо. Оскільки, як у 2015 році, так і в 2016 році списки з військової частини відносно позивача прийшли дещо пізніше, і допомогу до 05 травня йому було виплачено не в квітні, а в травні. З цього приводу позивач усно звертався до управління і йому було надано роз`яснення стосовно надходження списків. Позивачу виплату допомоги було проведено 27.05.2016 року через відділення Приватбанку, він знав про розмір допомоги, але з приводу оскарження не звертався ні до відповідача, ні до суду. Тому вважає, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду. Список на виплату учасникам бойових дій формується управлінням на підставі списків, які надходять від організацій, де перебувають учасники бойових дій. Розмір виплати визначається на підставі постанови КМУ, яка надходить з Міністерства соціальної політики на підставі якої виплачуються кошти. Вважала, що слід застосувати закон, який діє безпосередньо в часі. Виплата допомоги до 05 травня могла бути проведена і до вересня місяця, оскільки списки від відповідних організацій надходять їм з квітня по вересень і по цей же період проводиться виплата.

В письмових запереченнях на позов відповідач прохає суд відмовити в задоволенні позову. Свої заперечення мотивує тим, що позивачем залишено поза увагою норми положення п. 26 Закону України від 28.12.2014 p. № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу Україна щодо реформи міжбюджетних відносин» яким визначається, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Аналогічні норми містяться в Законах України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», «Про Державний бюджет України на 2016 рік», відповідно до яких Кабінету Міністрів України надано право у 2015-2016 роках встановлювати розміри соціальних виплат, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування, тобто в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами (пункт 9 Розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік яким установлено, що «...норми і положення статей ...12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування»). Таким чином, на час виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня в 2016 роках діяли Закони України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та постанова Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»», де встановлений відповідний розмір даної допомоги у 2016 році, а саме: «...інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: інвалідам І групи - 2975 гривень: інвалідам II групи - 2600 гривень; інвалідам III групи - 2310 гривень...». Відповідні розміри щорічної допомоги до 5 Травня, встановлені Законами України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» та «Про Державний бюджет України на відповідний рік», а також постановою КМУ, що і були виплачені позивачу. Загальна сума виплат відповідної допомоги передбачена у Законах України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» та «Про державний бюджет на відповідний рік» і вирахувана на підставі розмірів встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань». У період виникнення правовідносин, що є предметом спору в цій справі, були наявні нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу: Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закони України «Про внесення змін доБюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», «Про Державний бюджет України на відповідний рік», але по різному встановлюють розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 Травня. Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Відповідач посилається на п. 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 03.10.1997 №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України. Також зазначає, що виплата щорічної разової грошової допомоги до Дня Перемоги за 2016 рік гр. ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, виплачена в розмірі 920,00 грн. 27 травня 2016 року, допомога виплачувалася своєчасно, з урахуванням надання до управління відповідною установою списків, і ОСОБА_1 отримував її особисто, знав про її розмір і не оскаржував ні у судовому порядку, ні безпосередньо в управлінні. Вважає, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо з моменту отримання щорічної разової грошової допомоги. На думку відповідача, у зв`язку з тим, що зазначена допомога виплачується в квітні-травні місяці кожного року (в даному випадку допомога була виплачена через Роменське відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» за 2016 рік - 27 травня 2016 року), то строк звернення з позовом до адміністративного суду щодо виплати зазначеної допомоги потрібно відраховувати з 27 травня 2016 року, а тому вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду щодо виплати зазначеної допомоги. Крім того, згідно з ст.17-1 ЗУ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, ст.143 Конституції України, щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, тобто управлінню праці та соціального захисту , населення делеговані повноваження тільки по виплаті щорічної грошової допомоги, передбаченою статтями цього закону. Оскільки виплата грошової допомоги для ветеранів війни потребує фінансування за рахунок коштів Державного бюджету України (ст.17 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту), його обсяги не можуть визначатися будь-яким іншим законом, крім Закону України „Про Державний бюджет України на відповідний рік. На переконання управління, незгода позивача з висновками та роз`ясненнями, складеними у відповіді на звернення гр. ОСОБА_1 не є підставою для визнання протиправними дій, факт вчинення яких відсутній; відсутність дій сама по собі виключає їх протиправність.

04 квітня 2017 року представник відповідача Паляничка О.В. подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити без представника управління, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 12 та ч.1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Таким чином, фіксування судового засідання по справі не здійснюється.

З копії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 14 серпня 2015 року УМВС України в Сумській області вбачається, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 7).

25 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою на адресу Управління праці та соціального захисту населення виконкому Роменської міської ради в якій повідомив, що не згоден з розміром отриманої ним щорічної одноразової виплати до 05 травня учасникам бойових дій в розмірі 920 грн. Прохав здійснити йому перерахунок і доплатити 4730 грн. щорічної разової грошової допомоги до 05 травня (а.с. 11).

Листом № 4607/03 від 13.12.2016 року Управління праці та соціального захисту населення виконкому Роменської міської ради з приводу проведеної виплати повідомило ОСОБА_1 про те, що виплата щорічної разової грошової допомоги до Дня Перемоги за 2016 рік ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій виплачена в розмірі 920,00 грн. 27 травня 2016 року проведена відповідно до чинного законодавства. Зокрема зазначено, що Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Про жертви нацистських переслідувань» ветеранам війни передбачена виплата щорічної разової грошової допомоги до Дня Перемоги. Згідно з приписами частини 5 статті ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 05 травня інвалідам війни, відповідно, виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. 2 березня 2016 року Урядом прийнято постанову №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», де встановлений відповідний розмір даної допомоги, а саме: «...учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 18 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 920 гривень… (а.с. 12)

З копії платіжного доручення № 2261 від 26.05.2016 року вбачається, що УПСЗН Роменської міської ради на рахунок Роменського від. філії СФ «Приватбанк» перераховано 9700,00 грн. щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни та жертвам нацис. пересл. згідно пост. КМУ від 02.03.2016 р. № 141 згідно відомості. Виплату згідно відмітки Роменського управління Державної казначейської служби проведено 27.05.2016 року (а.с. 59).

В копії списку під № 8 значиться ОСОБА_1 , дата виплати 4/2016, сума 920,00 грн. (а.с. 60).

З виписки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 06.03.2017 року по картці/рахунку: НОМЕР_2 і додатковим рахункам договору ОСОБА_3 за період з 01.04.2016 31.08.2016 року вбачається надходження 01.07.2016 року на рахунок 920,00 грн. соціальної допомоги.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 2, 3 ст. 22 Конституції України закріплено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008, встановлено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено, що фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Законом України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набув чинності 01.01.2015 р., розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Вищенаведені положення Закону від 28.12.2014 року N 79-VIII не були визнані неконституційними та є чинними.

У відповідності до ч.2 ст.95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Крім того, суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладених зокрема у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти Україна», де зазначено, що навіть припускаючи, що зміни та доповнення до чинного національного законодавства становили втручання у право заявника на мирне володіння майном, у розумінні положення ст. 1 Протоколу №1, перша та найважливіша вимога вказаного положення Протоколу №1 полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар. Такі зміни у національному законодавстві можуть обумовлюватись міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава-відповідач, у зв`язку з чим має широке поле розсуду щодо досягнення такого балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою.

В межах реалізації наданих повноважень Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 02.03.2016 року №141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Відповідно до п.1 цієї постанови з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв`язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у такому розмірі: учасникам бойових дій - 920 гривень (п. 1 1.1 Постанови).

Відповідачем разова грошова допомога, передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виплачена позивачу в розмірах відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»» № 141 від 02.03.2016.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік у розмірі 920 грн. була нарахована та виплачена позивачеві відповідачем правомірно відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», права позивача у спірних правовідносинах відповідачем не порушені, а тому підстави для задоволення позовних вимог у суду відсутні.

Посилання позивача, на застосування у спірних правовідносинах постанови Верховного суду України від 10.02.2016 року є помилковими та безпідставними, оскільки у правовому висновку Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року сформульованому у справі № 21-6508а15, зазначено, що для визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2014 році слід застосовувати не постанову Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2014 року № 102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», а Закон № 3551-XII, оскільки пункт 6-7 Прикінцевих положень Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік» набув чинності лише з серпня 2014 року і у період з 1 січня по серпень 2014 року Кабінету Міністрів України не було надано право змінювати розміри вказаних виплат.

Також суд не приймає посилання позивача на рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року по справі «Кечко проти України» (заява №63/34/00), оскільки в даному випадку спір стосується визначення розміру суми виплат згідно законодавства, а по справі «Кечко проти України» спір стосується невиплати належних сум у зв`язку з відсутністю в Законах України про державний бюджет відповідних витрат.

Враховуючи викладене, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 19, 22, 46 Конституції України, ст. ст. 6 - 7, 11, ч.1 ст. 41, ст. ст. 69-71, 86, 94, 159, 163 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Роменської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Роменський міськрайонний суд Сумської області протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, і набирає законної сили після закінчення строків на апеляційне оскарження.
Суддя: підпис …

Копія вірна:

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ В. О. Шульга