Справа № 808/2573/16
Суддя: Прокопчук Т.С.
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

30 березня 2017 рокусправа № 808/2573/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Прокопчук Т.С.

суддів: Чабаненко С.В. Шлай А.В.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року по справі

за позовом Державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт» до ОСОБА_1 державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 підприємство «Бердянський морський торговельний порт» (далі ДП «БМТП») звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України (далі СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі МГУ ДФС України), в якому просить визнати протиправними та скасувати винесені відповідачем 14.03.2016 року податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість, за основним платежем в розмірі 2 351 447 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 1 175 723,50 грн.; податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення позивачу суми грошового зобовязання з податку на прибуток за основним платежем в розмірі 2 166 934 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 541 733,25 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 12.10.2016 року позовні вимоги задоволено частково, визнані протиправними та скасовані винесені відповідачем 14.03.2016 року податкове повідомлення-рішення № в повному обсязі, та податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на прибуток за основним платежем в розмірі 2 143 021 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 535 755,25 грн., стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачену суму судового збору в розмірі 93 069,87 грн.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі МГУ ДФС України подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального права та правової оцінки обставин у справі суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із матеріалів справи вбачається, що в період з 07.12.2015 року по 10.02.2016 року СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі МГУ ДФС України проведена планова документальна виїзна перевірка ДП «БМТП» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено акт № 11/28-04-22-02/.02.2016 року.

Відповідно до викладених в акті перевірки висновків позивачем порушено приписи п. 44.1 ст. 44, п. 135.1, п. 135.2, п. 135.4 ст. 135, п. 137.1 ст. 137, п. 138.1, п. 138.2, п. 138.3, пп. 138.8.5 п. 138.8, пп. 138.10.2 п. 138.8, пп. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139, пп. 140.1.7, пп. 140.1.8 п. 140.1, п. 140.2 ст. 140, п. 144.1 ст. 144, п. 146.11, п. 146.12 ст. 146 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 2 217 023 грн., за 2013 рік в розмірі 1 972 182 грн., за 2014 рік в розмірі 244 841 грн.; а також порушено п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п.п. 192.1.1 п. 192.1 ст. 192, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 2 351 447 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем 14.03.2016 року винесено податкове повідомлення рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 2 351 447 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 1 175 723,50 грн.; податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток за основним платежем в розмірі 2 214 549 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 553 637,25 грн.

Оскаржені в адміністративному порядку податкові повідомлення рішення залишенні без змін, а скарги позивача без задоволення, не погодившись з чим позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Приписами п.135.1, 135.2 ст. 135 ПК України встановлено, що доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до ст. 137, на підставі документів, зазначених у п. 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до п. 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до п. 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у п. 135.3 цієї статті та у ст. 136 цього Кодексу.

Доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем з контрагентами укладено договори щодо організації виробництва по перевалці та транспортно експедиторському обслуговуванню, а саме: з ТОВ «Юкам» договір №51 К від 17.01.2012 року; з ТОВ «Агропромекспорт» договір № 43 К від 10.01.2012 року; з ТОВ «Азовімпекс» договір № 3 К від 04.01.2011 року; з ТОВ «Портінвест Лоджистік» договір № 130 К від 19.12.2011 року; з ТОВ «ОСОБА_3 Сервіс» договори № 24 К від 02.01.2014 року, № 77 К від 14.03.2011 року, № 40 К від 11.01.2011 року, на виконання яких складено податкові накладні, акти приймання - здачі послуг, рахунки, оформлені згідно вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16.07.1999 року (далі Закон №996-XIV).

В подальшому на підставі звернень контрагентів-експедиторів про зменшення тарифу за зберігання вантажу та відповідних протоколів техніко-економічної ради № 3 від 17.01.2013 року, № 10 від 07.05.2013 року, № 12 від 11.07.2013 року, № 16 від 29.08.2013 року, № 19 від 29.10.2013 року, № 5 від 31.03.2014 року начальником ДП «БМТП» видано накази № 73 від 17.01.2013 року, № 539 від 07.05.2013 року, № 845 від 11.07.2013 року, № 1035 від 29.08.2013 року, № 2171 від 30.10.2013 року, № 246 від 31.03.2014 року, №730 від 13.06.2013 року, якими відкориговано вартість наданих ним послуг контрагентам, зокрема: TOB «Азовімекс» у січні, липні та серпні 2013 року на суму ПДВ 910 489 грн.; TOB «Портінвест Лоджистік» у січні, травні, серпні та жовтні 2013 року на суму ПДВ 921 179 грн.; TOB «ОСОБА_3 Сервіс» у серпні, жовтні 2013 року, березні 2014 року на загальну суму ПДВ в розмірі 71 931 грн.; TOB «Юкам» у серпні 2013р. на суму ПДВ в розмірі 6 322 грн.; TOB «Агромпромекспорт» у серпні 2013р. на суму ПДВ в розмірі 3 069 грн.

Пунктом 3 ст. 21 Закону України «Про морські порти України» встановлено, що тарифи на інші послуги, крім визначених у ч. 1 цієї статті, є вільними та визначаються договором між суб'єктом господарювання, який надає відповідні послуги, та їх замовником.

Згідно п. 192.1 ст. 192 ПК України, якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов'язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню.

Приписами пп. 192.1.1 п. 192.1, 192.3 ст. 192 ПК України визначено, якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то: постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов'язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок, та надсилає отримувачу розрахунок коригування податку; результат перерахунку податкових зобов'язань і податкового кредиту постачальника та отримувача відображається у складі податкової декларації за звітний податковий період у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Матеріалами справи підтверджено, що на момент проведення відповідачем перевірки позивач мав усі необхідні належним чином оформлені розрахунки коригування підписані контрагентами, що були своєчасно зареєстровані ним у Єдиному державному реєстрі податкових накладних, а також здійснено відповідне відображення у складі податкової декларації за звітний податковий період.

В силу викладеного заниження позивачем доходів, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування за перевірений період часу не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому є протиправним висновок відповідача щодо заниження позивачем доходів за зазначений період часу.

Положеннями пп.134.1.1 п.134.1. ст.134 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст. 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст.138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст.152 цього Кодексу.

Згідно п.138.1, 138.2, 138.4, пп. «е» пп. 138.10.2 п. 138.10 ст.138, пп.139.1.9 п.139 ст.139, пп. 140.1.8 п. 140.1 ст. 140 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку. До складу інших витрат включаються, зокрема адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством - витрати на врегулювання спорів у судах.

При визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення, а саме витрати платника податку (крім капітальних, які підлягають амортизації) на утримання та експлуатацію таких об'єктів, що перебували на балансі та утримувалися за рахунок платника податку станом на 01.07.1997 року, але не використовуються з метою отримання доходу, зокрема дитячих ясел або садків.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу; та витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку не включаються до складу витрат.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем з контрагентами укладено наступні договори, а саме: з TOB «Альтіма Груп» (ТОВ «Сімекс») договори щодо придбання товарно-матеріальних цінностей (комплектуючи до комп'ютерів, орг. техніка, пальне, контакти, реле, контактори для портової техніки, портальних кранів) на загальну суму 15 067 056,27 грн., а саме № №69/14 від 07.05.2014 року, №35/14 від 19.03.2014 року, №145/13 від 26.09.2013 року, №21/13 від 12.02.2013 року, №119/13 від 12.08.2013 року, №132/13 від 30.08.2013 року, №187/13 від 10.12.2013 року, №01/14 від 16.01.2014 року, №184/13 від 29.11.2013 року, №168/13 від 28.10.2013 року, №122/13 від 19.08.2013 року, №26/14 від 11.03.2014 року, №81/14 від 30.05.2014 року, №26/13 від 14.02.2013 року, №136/13 від 03.09.2013 року.

Висновки податкового органу щодо не підтвердження факту постачання позивачу товару за вказаними договорами в 2013 - 2014 роках, зокрема в частині бензину марки А-76 в розмірі 12 093 л на загальну суму 128 585,05 грн.; комплектуючих для компютерів та орг. техніки на загальну суму 496 281,43 грн.; контактів, контакторів, реле, інших матеріалів, що є запасними частинами на загальну суму 752 726,14 грн., а також використання його у власній господарській діяльності підтверджується первинними бухгалтерськими документами, оформленими згідно вимог Закону №996-XIV зокрема: видатковими та податковими накладними, платіжними дорученнями про оплату товару, прибутковими ордерами, обіговими відомостями руху матеріалів(пального), звітами про витрачання пального підрозділами порту, подорожніми листами транспортних засобів, актами списання пального.

Наявність оргтехніки та компютерної техніки підтверджена також актами приймання - передачі основних засобів орг. техніки, системних блоків, що були зібрані з комплектуючих, актами вводу в експлуатацію малоцінних швидкозношуваних предметів, даними інвентаризації ТМЦ за перевірений період часу тощо.

З ТОВ «БФ «Строй-ка» позивачем укладено договір № 200/13 від 30.12.2013 року про ремонт електротехнічного обладнання портальних кранів, зобовязання по виконання якого пізніше перейшли до ТОВ «ТК «Діада», відповідно до укладеного між ТОВ «БФ «Строй-ка» та ТОВ «ТК «Діада» договору цесії №0330/1 від 30.03.2014 року, фактичне виконання якого проводилась на виробничих потужностях ТОВ «Рим ХХІ» за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Степова, 7, та підтверджене первинними бухгалтерськими документами, оформленими згідно вимог Закону №996-XIV зокрема: податковими накладними, видатковими накладними, актами приймання виконаних робіт, платіжними дорученнями, подорожніми листами, товаро транспортними накладними.

З ПП «Прецедент» позивачем укладено договір №216/1/05 від 04.08.2005 року про надання юридичних послуг із супроводження кількох судових процесів, витрати на оплату якого позивачем віднесено до складу валових витрат перевіреного періоду, відповідно до акту здачі приймання робіт від 20.12.2013 року на загальну суму 125 859,09 грн.

Судом першої інстанції встановлено, і зазначені обставини не заперечуються сторонами, що відповідно до даних журналу-ордеру по рах. 685/001 «Розрахунки з дебіторами-кредиторами за послуги» по ПП «Прецедент» станом на 01.01.2013 року за позивачем значиться дебіторська заборгованість в сумі 125 859,09 грн., що виникла 14.11.2006 року на суму 29 299,47 грн., 06.11.2008 року на суму 46 559,62 грн., 17.12.2008 року на суму 50 000 грн., факт перерахування яких на користь контрагента ПП «Прецедент», а також не включення даної суми до складу валових витрат зазначених періодів, відповідно до приписів Закону №334/94-ВР позивачем не заперечується.

У разі не включення суми 125 859,09 грн. до складу валових витрат відповідного періоду, позивач мав право це зробити у строк, що не перевищує 1095 днів відповідно до приписів ст. 15 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», яким позивач не скористався, а тому є вірним висновок суду, що наведені обставини виключають підстави для включення портом зазначеної суми до складу валових витрат 2013 року.

Даними первинних бухгалтерських документів, оформлених згідно вимог Закону №996-XIV, підтверджено, що позивач правомірно у відповідності з положеннями пп. 140.1.8 п. 140.1 ст. 140 ПК України включив до складу валових витрат суму вартості придбаних матеріалів на технічне обслуговування споруд дитячого садку в розмірі 25 096,63 грн.

В силу викладеного є вірним висновок суду першої інстанції щодо протиправності податкового повідомлення-рішення № від 14.03.2016 року в частині збільшення позивачу суми грошового зобовязання з податку на прибуток за основним платежем в розмірі 2 143 021 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 535 755,25 грн. та його скасування в цій частині.

Згідно пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до приписів п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України).

Згідно вищевказаних норм ПК України встановлено вичерпний перелік документів (податкова накладна, митна декларація, товарний чек, інший платіжний чи розрахунковий документ), на підставі яких у платника податків виникає право на включення відповідних сум до податкового кредиту.

Пунктами 201.8. та 201.9. ст. 201 ПК України встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому ст. 183 цього Кодексу. Не дає права на віднесення сум податку до податкового кредиту податкова накладна, виписана платником, звільненим від сплати податку за рішенням суду, після набрання чинності таким рішенням суду.

Викладене свідчить, що витрати для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем правомірно віднесено суму податку на додану вартість до складу податкового кредиту за 2013-2014 роки, так як чинне податкове законодавство України не ставить в залежність право сторони в договорі на податковий кредит від проведення перевірок податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету.

Оскільки відповідачем не надані належні докази нереальності укладених позивачем з контрагентами правочинів, також не існує судових рішень, якими контрагенти позивача визнані фіктивними, а їх установчі документи - недійсними, на час дії угод контрагенти були зареєстровані в установленому порядку як платники податку на додану вартість, мали право виписувати та надавати податкові накладні, не були виключені із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем висновок про нереальність правочинів з контрагентами позивача зроблений на припущеннях.

Оскільки податковим органом не доведено правомірність своїх дій, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що винесене відповідачем 14.03.2016 року податкове повідомлення рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 2 351 447 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 1 175 723,50 грн. є неправомірним та підлягає скасуванню.

Доводами апеляційної скарги зазначені обставини не спростовуються.

За таких обставин суд вважає, що судом першої інстанції в достатньому обсязі з'ясовано обставини справи та ухвалене рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст. ст. 200, 205, 206 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: Т.С. Прокопчук

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: А.В. Шлай