Справа № 813/2091/16
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року Справа № 813/2091/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Грень Н.М.,

суддя Гулкевич І.З.,

суддя Клименко О.М.,

секретар судового засідання Гавірко О.О.,

представник позивача ОСОБА_1,

представник відповідача 1 ОСОБА_2,

представник відповідача 2 ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної фіскальної служби України, ОСОБА_5 митниці ДФС, про скасування наказів та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України, ОСОБА_5 митниці ДФС, в якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд:

- визнати незаконним і скасувати наказ ДФС України від 08.06.2016 року №2283-о Про припинення державної служби;

- визнати незаконним і скасувати наказ ОСОБА_5 митниці ДФС від 09.06.2016 року №231-к Про звільнення ОСОБА_4В.;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України запропонувати та працевлаштувати ОСОБА_6 на посаді рівнозначній тій, яку він займав до звільнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом ДФС України від 08.06.2016 року №2283-о позивачу припинено державну службу у звязку із поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу». Наказом ОСОБА_5 митниці ДФС №231-к від 09.06.2016 р позивача, заступника начальника ОСОБА_5 митниці ДФС звільнено із займаної посади відповідно до наказу ДФС України №2283-о «Про припинення державної служби». Позивач вважає вказані накази протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки, відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України, йому не було запропоновану іншу роботу у Львівській митниці, хоча, на його думку, така можливість у відповідача була. Також, відповідачем при його звільненні не враховано норму ч. 3 ст. 40 КЗпП, якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача 1 Державної фіскальної служби України у судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 04.01.2016 року у справі №813/6010/15 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.03.2016 року та вимоги державного виконавця №342/5-20.1 від 18.05.2016 року, наказом від 08.06.2016 року №2282-о передбачено поновлення на посаді заступника начальника ОСОБА_5 митниці ДФС з 27.01.2015 року ОСОБА_7, у звязку із чим позивачу припинено державну службу та звільнено із займаної посади. Вважає, що відсутні підстави для скасування наказів, позаяк такі прийнято з метою виконання судового рішення.

Представник відповідача 2 ОСОБА_5 митниці ДФС у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав аналогічних викладеним у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи Зазначив, що у даному випадку звільнення позивача відбулось у звязку із обставинами, що склались не залежно від волі сторін, оскільки, судові рішення відповідно до ст. 124 Конституції України є обовязковими до виконання на всій території України.

Суд, заслухав пояснення сторін, зясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, а також ті, які мають значення для вирішення справи, повно, всебічно та обєктивно дослідив докази у справі, та встановив наступне.

ОСОБА_4 з липня 2003 року перебував на службі в митних органах.

Відповідно до наказу Державної фіскальної служби України №52-о від 16.01.2016 року призначений на посаду заступника начальника ОСОБА_5 митниці ДФС, як такий, що успішно пройшов стажування, в порядку переведення з Львівської митниці ДФС.

Наказом Державної фіскальної служби України №2283-о від 08.06.2016 року «Про припинення державної служби» у звязку із поновленням на посаді заступника начальника ОСОБА_5 митниці ДФС ОСОБА_7 та на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 04.01.2016 року у справі №813/6010/15,з урахуванням постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.03.2016 року №50550116 та вимогою державного виконавця №342/5-20.1 від 18.05.2016 року, ОСОБА_4, заступнику начальника ОСОБА_5 митниці ДФС припинено державну службу з 08.06.2016 року.

Наказом ОСОБА_5 митниці ДФС №231-к від 09.06.2016 року «Про звільнення ОСОБА_4В» ОСОБА_4, заступника начальника ОСОБА_5 митниці ДФС вважати таким, що припинив державну службу з 08 червня 2016 року відповідно до п. 1 частини першої статті 88 Закону України від 10.12.2015 року №889-VІІІ «Про державну службу».

ОСОБА_5 митниці ДФС від 14.06.2016 року ОСОБА_4 повідомлено про припинення державної служби з 08.06.2016 року, у звязку із поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно до пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу».

Позивач вважаючи вказані накази протиправними та такими, що прийняті із порушенням встановленої процедури звільнення звернувся із вказаним позовом до суду.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок та умови проходження служби в митних органах регулюються Конституцією України та Митним кодексом України.

Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями (частина 1 статті 569 Митного кодексу України).

Відповідно до статті 1 Закону №889-VIII від 10.12.2015 року, Державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо повязані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до абзацу 2 пункту 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року №2 Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ, при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема, КЗпП України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою субєкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у звязку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Підставами для припинення державної служби у звязку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є зокрема, поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Аналогічна за змістом норма міститься у ст. 40 Кодексу законів про працю України, яка регламентує процедуру розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Згідно з п. 6. ч. 1 цієї статті , трудовий договір,укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Нормою частини 2 ст. 40 Кодексу Законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав визначених у п. 1,2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Отже, з урахуванням положень статті 40 Кодексу Законів про працю України та ст. 88 Закону України «Про державну службу» звільнення працівника допускається лише після пропозиції працівникові всіх вакансій на тому ж підприємстві, в установі, організації та у разі відмови працівника від такої.

Під поняттям перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації розуміється переведення на рівнозначну посадую тій, на якій робітник перебував до звільнення.

Згідно інформації наданої на вимогу суду Департаментом кадрової політики та роботи з персоналом Державної фіскальної служби України від 02.02.2017 року №201/99-99-04-03-18 судом встановлено, що перед виданням наказу ДФС від 08.06.2016 року № 2283-о інші вакантні посади ОСОБА_4 не пропонувались.

Однак, на запит представника позивача, щодо надання інформації про наявність вакантних посад в органах ДФС України станом на 08.06.2016 року, отримано ряд відповідей від територіальних органів ДФС України, зі змісту яких встановлено, що на вказану дату в штатному розписі ДФС України були наявні вакантні посади, що віднесені до номенклатури голови ДФС України.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Вказана правова позиція викладена Верховним судом України у справі №6-40цс15 від 01.04.2015 року.

Отже, при прийнятті рішення судом враховано, що Державною фіскальною службою України та ОСОБА_5 митницею ДФС не виконано вимоги законодавства в частині процедури звільнення працівника, оскільки не запропоновано рівнозначну посаду у тій же установі, більше того згідно з долученими копіями відповідей на запити представника позивача такі мали можливість перевести працівника з його згоди на іншу роботу, чим порушили його трудові гарантії як працівника, що є підставою для визнання протиправними та скасування Наказу Державної фіскальної служби України №2283-о від 08.06.2016 року «Про припинення державної служби» та Наказу ОСОБА_5 митниці ДФС №231-к від 09.06.2016 року «Про звільнення ОСОБА_4В.»

Згідно стаття 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як зазначив Верховний суд України в ухвалі від 02.06.2010 року у справі за позовом ВАТ Херсонський бавовняний комбінат до фізичних осіб, третьої особи акціонерно-комерційний банк соціального розвитку Укрсоцбанк, про визнання незаконними дій посадових осіб товариства, захист прав це передбачені законом способи охорони прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Судом встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.01.2016 року у справі №813/6010/15 визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 року за №3409-о Про звільнення ОСОБА_7В., поновлено ОСОБА_7 на посаді заступника начальника ОСОБА_5 митниці ДФС з 27.10.2015 року.

За таких обставин, з метою недопущення порушення прав ОСОБА_7 та з урахуванням того,що ОСОБА_4 звільнений з посади з порушенням порядку вивільнення працівника, суд дійшов висновку, що у даному випадку, його порушене право повинно бути відновлене шляхом зобовязання Державну фіскальну службу України запропонувати та працевлаштувати ОСОБА_4 на посаді рівнозначній тій, яку він займав до припинення державної служби 08.06.2016 року.

В даному випадку не буде втручанням суду у дискреційні повноваження відповідачів, а буде обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки, єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов'язання запропонувати та працевлаштувати ОСОБА_4 і це зобов'язання повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

У відповідності до ст.11 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини другої статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, проте вимоги цієї статті відповідачем не були виконані.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

У відповідності до вимог ст.94 КАС України, оскільки судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 7-14, 17-20, 69-71, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

1.Адміністративний позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправним та скасувати наказ ДФС України від 08.06.2016 року №2283-о «Про припинення державної служби».

3.Визнати протиправним та скасувати наказ ОСОБА_5 митниці ДФС від 09.06.2016 року №231-к «Про звільнення ОСОБА_4В.».

4.Зобовязати Державну фіскальну службу України запропонувати та працевлаштувати ОСОБА_4 на посаді рівнозначній тій, яку він займав до припинення державної служби 08.06.2016 року.

Постанову може бути оскаржено, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Головуючий суддя Грень Н.М.

Суддя Гулкевич І.З.

Суддя Клименко О.М.

Повний текст постанови складено та підписано 11.04.2017 року.