Справа № 826/16353/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 квітня 2017 року № 826/16353/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадянки Камеруну ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася громадянка Камеруну ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 476-16 від 15.09.2016 про відмову у визнанні громадянки Камеруну ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повторно розглянути заяву громадянки Камеруну ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідачем не заперечено той факт, що повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві № 240 від 05.10.2016 позивач отримала під підпис у приміщенні відповідача 17.10.2016, а тому строк на судове оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не є пропущеним.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона є громадянкою Камеруну та перебуває за його межами, в Україні, у зв'язку з тим, що була вимушена залишити територію Камеруну та шукати захист в Україні з огляду на об'єктивні обставини, які викликали обгрунтовані побоювання за життя та здоров'я. Позивач зазначила про побоювання за своє життя, оскільки під час роботи поваром в домі генерала армії Камеруну, дитина генерала отруїлась, у зв'язку з чим її відвезли до лікарні, де в подальшому вона померла. ОСОБА_1 відразу зателефонувала знайома та повідомила їй про загрозу з боку генерала.

Також позивач зазначила, що Державною міграційною службою України було необґрунтовано та протиправно відмовлено їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки нею було подано до органів Державної міграційної служби всі необхідні документи, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та вказала, що факти, на які посилалася позивач, не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому оскаржуване рішення прийняте в межах та з урахуванням норм чинного законодавства. Просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Керуючись ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у справі - ОСОБА_1 -ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Камеруну, народилась в Камеруні, в м. Матом, незаміжня, за національністю - камерунка, за віросповіданням - християнка, державний кордон України перетнула нелегально, кораблем 11.11.2015. Позивач звернулася вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально.

В заяві-анкеті від 14.12.2015 № 412, позивач стверджувала, що покинула країну походження через побоювання за своє життя, оскільки під час роботи поваром в домі генерала армії Камеруну, дитина генерала отруїлась, у зв'язку з чим її відвезли до лікарні, де в подальшому вона померла. Позивачу відразу зателефонувала знайома та повідомила їй про загрозу з боку генерала, у зв'язку з чим заявниця покинула країну постійного проживання, турбуючись за своє життя.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві 29.07.2016 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Рішенням відповідача № 476-16 від 15.09.2016 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 15.10.2016 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на слідуюче.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.12.2015 заявник зазначила, що залишила країну походження, тому що там загрожує небезпека її особистому життю у зв'язку з тим, що під час роботи поваром в домі генерала армії Камеруну, дитина генерала отруїлась, у зв'язку з чим її відвезли до лікарні, де в подальшому вона померла. Позивачу відразу зателефонувала знайома та повідомила їй про загрозу з боку генерала, у зв'язку з чим заявниця покинула країну постійного проживання, турбуючись за своє життя.

Як убачається з матеріалів справи, під час проведення співбесід від 30.12.2015 та від 01.03.2016 позивачці були поставлені наступні питання: «Розкажіть, будь-ласка, докладно про причини виїзду з країни Вашого постійного проживання», на що заявниця надала відповідь: «Це соціальна причина, я працювала домогосподаркою у високопосадовця ОСОБА_2, я готувала їсти його дітям, у вересні 2015 року я приготувала їсти та поїхала додому, але коли я приїхала наступного дня мені повідомили, що дитина якій я готувала їсти, померла від приготованих мною страв, я злякалася і втікла, після чого мені подружка сказала, що мене можуть вбити, тому я вирішила прибути до України», на питання: «Розкажіть, чи погрожували вбити саме Вас, або чи були застосовані будь які інші погрози до Вас?», відповіла: «Ні», на питання: «Чи є у Вас документи або будь-які інші, докази, що підтверджують погрози у вашу адресу?», відповіла: «Ні, немає», на питання: «Особисто Вам погрожував ОСОБА_2 або хтось з його округу вбивством чи розправою?», відповіла: «Так, полковник дзвонив мені та сказав що вб'є мене за те, що я зробила», на питання: «Чи є у Вас докази зазначених погроз?», відповіла: «Ні, немає, але я вам надам постанову про затримання, тому я вважаю, що це є докази», на питання: «Чи є у Вас докази того, що дитина, якій ви готували їсти, померла?», відповіла: «Ні», на питання: «Що Вам загрожує у випадку повернення в Камерун зараз?», відповіла: «Я припускаю, що мене можуть вбити».

Із наведеного слід зробити висновок, що під час проведення першої та другої співбесіди, заявниці по суті були поставлені одні й ті самі питання стосовно погроз, на що нею були надані суперечливі одна одній відповіді, у зв'язку з чим дані твердження не можуть вважатись правдоподібними, оскільки, як вбачається із протоколу співбесіди від 01.03.2016, ОСОБА_1 лише припускає що її можуть вбити.

Позивач надала копію ордеру про її арешт, яку вважає доказом того, що їй може загрожувати у випадку її повернення до країни її постійного проживання, на що суд зазначає наступне.

З копії зазначеного ордеру вбачається: «Керівництво служби громадської безпеки Камерну розшукує ОСОБА_1 для проведення слідства у справі (надання поганого харчування) дочці Генерала ОСОБА_2 15 вересня 2015 року; Причина переслідування: надання поганого харчування».

Отже, причиною переслідування заявниці в країні її походження є надання поганого харчування, а не смерть дитини, як позивач зазначала в заяві-анкеті та протоколі співбесіди, у зв'язку з чим правдоподібність тверджень позивача стосовно смерті дитини, також не відповідає дійсності.

Аналізуючи викладе вище, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на неї чекає відповідальність, визначена законодавством Камеруну.

Зазначені причини небажання повертатися до країни походження позивача не мають конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем, або підґрунтя для визнання особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначені причини побоювання щодо повернення іноземки не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 56, 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

Суд бере до уваги проведення аналізу відповідачем інформаційних джерел, з якого можна дійти висновку, що Республіка Камерун є одна з розвинених країн Африки, а її громадян наділено достатньою законодавчою базою щодо реалізації ними своїх політичних прав та свобод. Крім того, Республіка Камерун є учасником багатьох міжнародних угод, щодо дотримання прав, свобод і законних інтересів людини. У зв'язку з цим, припущення позивача, що на неї чекає смерть через ситуацію, що склалася з ОСОБА_2, у випадку її повернення до країни походження, не відповідає дійсності.

Разом з цим, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 на запитання про те, що змусило її звернутися до міграційної служби, відповіла - легалізація на Україні.

Вищезазначене свідчить про те, що заявниця звернулася до міграційної служби України не з метою захисту, а використала процедуру набуття захисту в Україні для наступної легалізації свого незаконного перебування на її території та уникнення покарання.

Позивач не приймала участі у політичній чи релігійній діяльності, не була членом жодних організацій чи політичних партій. Іноземка не приймала участі у демонстраціях проти влади.

Таким чином, суд вважає, що побоювання, які виникли у заявника мають суто суб'єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними данними, заявник не має речових доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо його слів.

Отже, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю ОСОБА_1 ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано.

Крім того, судом зазначається, що заявник не намагався скористатися можливістю внутрішнього переміщення, і одразу виїхав з країни походження, тим самим знехтувавши можливістю переміщення всередині країни для уникнення загрози своєму життю та безпеці.

Аналіз матеріалів особової справи іноземця в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок, що заявниця не обгрунтувала неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що в обґрунтування позовних вимог громадянкою Камеруну ОСОБА_1 було надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивача або її побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі її повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання громадянку Камеруну ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів особової справи позивача, при звернення до органів Державної міграційної служби України позивачем також не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, та інформації, яка могла би бути перевірена або достовірно встановлена щодо наявності таких обставин.

Позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача № 476-16 від 15.09.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача повторно розглянути її заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова