Справа № 334/7205/16-а (2-а/334/140/17)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"29" березня 2017 р. справа № 334/7205/16-а (2а/334/140/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя

на постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13 січня 2017 року у справі №334/7205/16-а (2а/334/140/17)

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії та розпорядження відповідача від 21.09.2016 року у розгляді заяви позивача про призначення щомісячного довічного грошового утримання, визначення стажу роботи позивача та розміру щомісячного довічного грошового утримання;

- зобовязати відповідача починаючи з 21.09.2016 року призначити та виплачувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює па відповідній посаді, на час здійснення нарахування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13 січня 2017 року позов задоволено. Постанова мотивована неправомірністю дій відповідача щодо призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 80% грошового утримання судді, виходячи лише із стажу роботи на посаді судді, без врахування стажу роботи на посадах слідчого в органах внутрішніх справ з 01.08.1980 р. по 10.10.1991р.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач, зокрема, зазначив, що згідно наданих документів ОСОБА_1 працював на посаді судді з 11.10.1991р. по 16.02.1996р. (4 роки 4 місяці 6 днів) та з 27.11.2000р. по 19.09.2016р. (15 років 9 місяців 24 дні). Загальний стаж судді склав 20 років 2 місяці. Згідно довідки від 19.09.2016 року № 08-03/919, виданої Територіальним

управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, суддівська винагорода для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 20.09.2016 року складає 26825 грн.

З 21.09.2016 року ОСОБА_1 призначене щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в сумі 21460 грн. (26825грн.*80%).

Отже, стаж судді обчислений з урахуванням вимог ст. 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів.

Посилання позивача та суду першої інстанції на п.11 розділу XIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній по 28.03.2015 року) є необґрунтованим, оскільки станом на 21.09.2016 року (звернення позивача з заявою) Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності з 28.03.2015 року, п. 11 розділу XIII "Прикінцеві положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" скасовано.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 з 11.10.1996р. по 16.02.1996р. працював на посаді судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, з 27.11.2000р. по 19.09.2016р. - на посаді судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. Загальний стаж роботи на посаді судді склав 20 років 2 місяці.

З 19.09.2016р. ОСОБА_1 відрахований зі складу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у звязку зі звільненням з посади судді відповідно до постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 08.09.2016р. №1513-VIII у звязку з поданням заяви про відставку.

Згідно наказу Територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області №191 від 17.07.2006р. суддя Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Мухін А.В. з 20.07.2006р. отримав право на щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90% передбаченого Законом України "Про статус суддів" щомісячного грошового утримання, належного йому у разі виходу у відставку (станом на 23.07.2006р. стаж роботи ОСОБА_1, що дає йому право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання становив 25 років), виплата якого була припинена з 01.01.2012р. у звязку зі змінами у законодавстві.

З 25.02.2015р. позивач перебуває на обліку у відповідача у звязку з призначенням йому пенсії за віком, обчисленої згідно Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування".

21.09.2016р. позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці згідно Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

За результатами розгляду поданих документів відповідач визначив загальний стаж роботи позивача на посаді судді 20 років 2 місяці та згідно розпорядження від 22.09.2016р. призначив ОСОБА_1 з 21.09.2016р. щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 80% від заробітку позивача, підтвердженого довідкою від 19.09.2016р. №08-03/919.

Згідно розрахунку стажу, до стажу роботи позивача на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці і від якого розраховано розмір грошового утримання, відповідачем зараховано роботу позивача на посаді судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з 11.10.1996р. по 16.02.1996р. та посаді судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з 27.11.2000р. по 19.09.2016р.

При цьому, відповідач виходив з положень ст.ст.135, 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI (в редакції, чинній на дату звернення за призначенням довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016р. №4-рп/2016).

11.10.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення довічного грошового утримання у розмірі 90% заробітної плати судді.

Листом від 25.10.2016 року №286/М-1 позивача повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача від 11.10.2016 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки стаж роботи на посаді судді, який надає позивачу право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, визначається на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції, що діяла до 28 березня 2015 року (до внесення змін Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015р. №192-VIII). Згідно з пунктом 11 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції, чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. Частиною четвертою статті 43 Закону України "Про статус суддів" зі змінами, внесеними Законом України від 24 лютого 1994 року №4015-ХІ, було встановлено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується також час роботи на посадах слідчих за умови наявності стажу роботи на посаді судді не менше 10 років. Тому, до стажу роботи позивача, який надає йому право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім 20 років 02 місяців стажу роботи на посаді судді, підлягає зарахуванню 11 років 02 місяці 10 днів стажу роботи на посадах слідчого в органах внутрішніх справ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу незарахування відповідачем до стажу роботи позивача на посаді судді періоду роботи з 01.08.1980р. по 10.10.1991р. (11 років 02 місяці 10 днів) на посадах слідчого в органах внутрішніх справ, у звязку з чим позивачу було призначено щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а не в розмірі 90 % заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до ч.3 ст.141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010 року, чинній на час призначення позивачу довічного грошового утримання - 21.09.2016р., щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 % заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Пунктом 25 Прикінцевих на перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N1402-VIII від 02.06.2016р., зокрема, встановлено, що коли суддя йде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 % суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010 року. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 % суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010 року, в редакції на час звернення позивача із заявою, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;

2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Аналогічні положення також встановлено ч.1 ст.137 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N1402-VIII від 02.06.2016 року, який набрав чинності 30.09.2016 року, а саме до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Отже, на час звернення позивача із завою про призначення довічного грошового утримання чинним законодавством не було передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді стажу роботи на посадах слідчого в органах внутрішніх справ.

Частиною 4 статті 43 Закону України "Про статус суддів" 15.12.1992р. N2862-XII зі змінами, внесеними Законом України від 24.02.1994 р. №4015-ХІ, було встановлено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо повязаних із керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському місцевих судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до частини 1 статті 58 ОСОБА_2 України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Під час дії Закону України "Про статус суддів" 15.12.1992р. N2862-XII позивач набув стаж роботи, який дав йому право на отримання щомісячного грошового утримання, оскільки зі змісту наказу Територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області №191 від 17.07.2006р. вбачається, що позивачу раніше призначалося щомісячне грошове утримання у розмірі 90%, передбачене Законом України "Про статус суддів", та до стажу роботи позивача на посаді судді вже було зараховано стаж роботи на посадах слідчого в органах внутрішніх справ.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_2 України в Україні діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Статтею 46 ОСОБА_2 України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами статей 21, 22 ОСОБА_2 України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 2 статті 19 ОСОБА_2 України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

Частинами 1-3 статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006р. Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003 р.).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, під час роботи на посаді судді, мав законні сподівання на зарахування до стажу роботи на посаді судді стажу роботи на посадах слідчого в органах внутрішніх справ, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90 % заробітної плати судді.

Також Законом України "Про Вищу раду правосуддя" 21 грудня 2016 року №1798-VIII, який набрав чинності 05.01.2017 року, пункт 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII доповнено абзацом четвертим, відповідно до якого судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки позовні вимоги позивача є обґрунтованими, відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 13 січня 2017 року у справі №334/7205/16-а (2а/334/140/17) залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко