Справа № 820/292/17
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

31 березня 2017 р. № 820/292/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Старосєльцевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Цабеки К.Є.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представник третьої особи - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, третя особа - начальник Київської об'єднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування наказу, поновлення на посаді, та стягнення заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, громадянка ОСОБА_1 у порядку адміністративного судочинства висунув вимоги про 1) визнання протиправним та скасування наказу Київської обєднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області №10 від 10.01.2017р. про припинення державної служби та звільнення з посади начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області у звязку зі зміною організаційної структури та скорочення штатної чисельності на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та ст.87 Закону України «Про Державну службу», 2) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління податків і зборів з юридичних осіб Київської обєднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, 3) стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.01.2017р. по день фактичного поновлення на роботі.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що входив до числа членів профспілки ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області, проте роботодавець не одержав згоду цієї профспілки на звільнення працівника. Позивач також наполягав, що роботодавець не пропонував всіх вакантних посад у Київській ОДПІ протягом всього періоду дії попередження про наступне вивільнення. До участі у конкурсах на заміщення вакантних посад у Київській ОДПІ роботодавець позивача не залучав. На рівнозначну посаду начальника управління податків і зборів з юридичних осіб Київської обєднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області роботодавець в обхід позивача протиправно призначав інших працівників. Посилаючись на викладені вище міркування позивач та представник позивача у судовому засіданні просили прийняти рішення про задоволення заявлених вимог.

Відповідач, Київська обєднана державна податкова інспекція міста Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області з поданим позовом не погодився.

В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що працівникові були запропоновані всі можливі до заміщення вакантні посади станом на дату попередження про майбутнє вивільнення. В силу прямих застережень ст.43 КЗпП України положення даної норми закону не застосовуються до правовідносин з проходження публічної служби в органах ДФС України. Підтримуючи викладені вище міркування, представник відповідач просив суд ухвалити рішення про залишення позову без задоволення.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, заслухавши позивача та представників сторін, повно виконавши процесуальний обовязок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, котрі врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1, проходив публічну службу в органах Державної фіскальної служби України.

04.03.2016р. у звязку зі змінами організаційної структури та штатного розпису позивач був переведений на посаду начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області (а.с.12, 12 зворот).

Постановою КМУ від 04.11.2015р. №892 «Про деякі питання територіальних органів Державної фіскальної служби» та наказом ДФС України від 24.02.2016р. «Про реорганізацію деяких територіальних органів ДФС у Харківській області» було передбачено, по-перше, перейменування ДПІ у Київському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області в Київської обєднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (додаток №1 до згаданої постанови КМУ), а по-друге, реорганізація ДПІ у Московському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області шляхом приєднання до Київської ОДПІ у м.Харкові ГУ ДФС у Харківській області (додаток №2 до згаданої постанови).

З огляду на зміст норм Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» суд вважає, що уповноважений субєкт права Державна фіскальна служба України прийняв управлінське рішення, яким залишив існувати раніше створену юридичну особу публічного права, а саме: ДПІ у Київському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області, змінивши лише найменування цього контролюючого органу (ст.16), а ДПІ у Московському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області припинив у спосіб приєднання до цього контролюючого органу (ч.7 ст.4).

Судом встановлено, що Постанова КМУ від 04.11.2015р. №892 і наказ ДФС України від 24.02.2016р. юридичної сили не втратили, є діючими.

Таким чином, для працівників ДПІ у Київському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області місце роботи контролюючий орган залишилось незмінним (так як не відбулось ані перетворення, ані ліквідації чи припинення у інший спосіб тієї юридичної особи, з якою виникли правовідносини з проходження публічної служби), а для працівників ДПІ у Московському районі міста Харкова припинило існування попереднє місце роботи у звязку з ліквідацією юридичної особи та виникло субєктивне право претендувати на отримання посади у новому контролюючому органі шляхом працевлаштування у спосіб, зокрема, переводу до штату правонаступника.

Головою комісії з проведення реорганізації ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області відносно позивача було складено письмове попередження про наступне вивільнення з начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

Листом від 24.06.2016р. у звязку з тривалою відсутністю на роботі це повідомлення було направлено позивачу засобами поштового звязку.

З 30.05.2016р. по (30.05.2016р.-03.06.2016р., 04.06.2016р.-08.06.2016р., 09.10.2016р.-10.06.2016р.; 13.06.2016р.-30.06.2016р.; 01.07.2016р.-04.07.2016р., 05.07.2016р.-08.07.2016р., 09.07.2016р.-18.07.2016р., 19.07.2016р.-22.07.2016р.) по 22.07.2016р. позивач знаходився на листках непрацездатності, а тому ознайомився з цим повідомленням - 25.07.2016р. (перший робочий день після 22.07.2016р.).

Згідно з текстом зазначеного повідомлення позивачу були запропоновані посади 1) головного державного ревізора інспектора відділу адміністрування ПДВ, 2) головного державного ревізора інспектора відділу відшкодування ПДВ, 3) головного державного ревізора інспектора відділу адміністрування податку на прибуток.

У ході розгляду справи судом встановлено, що позивач заяв про призначення на перелічені вище посади не подавав.

Наказом відповідача №221-о від 01.08.2016р. позивач був з цієї ж дати зарахований до облікового складу Київської ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області (а.с.65-66).

Оскільки у розумінні і норм Закону України «Про державну службу», і норм КЗпП України зарахування до облікового складу державного органу не є тотожнім прийняттю на службу (прийняттю на роботу), то суд вважає, що вказаний наказ не спричинив виникнення відносин з проходження публічної служби між позивачем та Київською ОДПІ міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

З 23.09.2016 року по 10.01.2017 року позивач знаходився на листках непрацездатності.

10.01.2017р. згідно із складеним працівниками відповідача актом (а.с.84) позивачу були повторно запропоновані посади 1) головного державного ревізора інспектора відділу адміністрування ПДВ, 2) головного державного ревізора інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, але позивач письмової заяви про призначення на ці посаду не подавав.

Наказом Київської обєднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області №10 від 10.01.2017р. позивачу була припинена державна служба та звільнено з посади начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

Як зясовано судом, юридичною підставою для видання спірного наказу ОДПІ обрано положення п.1 ст.40 КЗпП України та ст.87 Закону України «Про державну службу», а фактичною підставою слугувало судження контролюючого органу про зміну організаційної структури та скорочення штатної чисельності працівників ОДПІ.

Перевіряючи відповідність спірного наказу вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд зазначає, що правовідносини з проходження публічної служби в органах ДФС України станом на 10.01.2017р. були унормовані, насамперед, приписами ст.ст.341-346 Податкового кодексу України, Законом України «Про державну службу», котрі за предметом правового регулювання є спеціальними нормами права, а у неурегульованих цими законодавчими актами питаннях нормами КЗпП України, які підлягають застосуванню у субсидіарному порядку у частині, що не суперечить змісту та суті державної служби.

Судом встановлено, що обставини продовження існування раніше створеної юридичної особи публічного права - ДПІ у Київському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області як контролюючого органу із зміненим найменуванням мають місце у спірних правовідносинах, як і обставини припинення існування юридичної особи публічного права - ДПІ у Московському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області у спосіб ліквідації через приєднання до вказаного контролюючого органу, який у звязку з цим є його правонаступником.

Згідно з п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

З приписів наведеної норми закону слідує, що у зазначеному випадку законодавець указав підставами для припинення публічної служби одночасну наявність двох умов: а саме: 1 умова) або 1.1 факт скорочення чисельності державних службовців, або 1.2 факт скорочення штату державних службовців, або 1.3 факт ліквідації державного органу, або 1.4 факт реорганізації державного органу; 2 умова) або 2.1 факт неможливості запропонувати іншу рівноцінну посаду державної служби у цьому державному органі, або 2.2 факт неможливості запропонувати іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Оскільки у спірних правовідносинах відбулась ліквідація юридичної особи публічного права - ДПІ у Московському районі міста Харкова, з якою позивач і знаходився у відносинах публічної служби, то буквальне виконання відносно нього приписів ст.87 Закону України «Про державну службу» є неможливим, бо Київська ОДПІ міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області не є тим самим державним органом, у якому працював позивач.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Пунктом 1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У силу приписів ч.2 ст.40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Суд відмічає, що факт ліквідації ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області як юридичної особи публічного права підтверджений матеріалами справи, а відтак, викладена в спірному наказі підстава звільнення публічного службовця узгоджується з дійсними обставинами обєктивної дійсності.

Але при цьому, суд зауважує, що такий наказ міг бути виданий лише повноважною особою або Головою комісії з реорганізації ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області, або посадовою (службовою) особою ДФС України вищого рівня по відношенню до Голови комісії з реорганізації.

Суд вже зазначав, що між позивачем та відповідачем жодних правовідносин з проходження публічної служби не склалось, а відтак, відповідач не мав повноважень на вирішення подальшої юридичної долі службової карєри позивача.

Звідси слідує висновок про недотримання відповідачем визначеної законом процедури звільнення працівника з роботи у спірних правовідносинах.

Отже, судом виявлені правові підстави для скасування спірного наказу про звільнення, адже позивач був звільнений неповноважною особою керівником Київської ОДПІ міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області внаслідок ліквідації іншої юридичної особи публічного права ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

У протилежному випадку (слід розуміти у випадку виникнення правовідносин з проходження служби між позивачем та перейменованою ОДПІ) відповідач був зобовязаний пропонувати працівникові всі вакантні у штаті Київської ОДПІ міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області посади починаючи з дати зарахування позивача до штату інспекції і до дати звільнення зі служби, незважаючи на знаходження публічного службовця на лікарняному.

Водночас з цим, вирішуючи спір по суті, Харківський окружний адміністративний суд з огляду на приписи ч.1 ст.161, ст. 244-2 КАС України зважає на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.10.2011р. по справі №21-327а11, згідно з якими ліквідація державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Також суд бере до уваги і правові позиції Верховного Суду України, відображені у постанові від 18.03.2008р. по справі № 21-204во08, де зазначено, що у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Тому суд вважає, що порядок виконання згаданого обовязку (відносно подальшого працевлаштування публічного службовця) визначений загальною нормою права - ч.2 ст.40 і ч.3 ст.49-2 КЗпП України, де передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Отже, з огляду на приписи ч.2 ст.161, ст. 244-2 КАС України а також враховуючи, що владні управлінські повноваження ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області фактично перейшли до Київської ОДПІ міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області, суд вважає за необхідне дослідити питання повноти та якості організаційно-правових заходів, вжитих останньою з метою працевлаштування позивача.

При цьому, суд знаходить за необхідне взяти до уваги і постанову Верховного Суду України від 15.10.2013р., де викладена правова позиція, в силу якої невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обовязку по працевлаштуванню працівника є підставою для покладення на нього не обовязку поновити такого працівника на попередній роботі, а обовязку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівник.

Окрім того, суд зважає, що аналогічні за змістом правила подальшого працевлаштування публічного службовця запроваджені, окрім вищевказаних загальних норм права, також і спеціальною нормою матеріального права, а саме: ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу», якою передбачено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абз.1 ч.3 ст.87); звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абз.2 ч.3 ст.87); державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу (абз.3 ч.3 ст.87).

Таким чином, на відповідачеві лежить обовязок подальшого працевлаштування позивача з урахуванням як спеціальної норми права ст.87 Закону України «Про державну службу», так і загальних норм ст.ст.40, 49-2 КЗпП України.

У спірних правовідносинах такий обовязок частково був виконаний відповідачем - Київською ОДПІ міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області 25.07.2016р. та 10.01.2017р. шляхом пропонування певних посад.

Проте повнота виконання ОДПІ такого обовязку не задовольняє вимогам ч.3 ст.2 КАС України, ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу», ст.ст.40, 49-2 КЗпП України і не створює для публічного службовця поза розумним сумнівом належних умов для безперешкодної (тобто без прикладення додаткових зусиль) реалізації права на працю згідно з ст.43 Конституції України, оскільки не було запропоновано усіх вакантних посад з яких звільнялися працівники ОДПІ за цей період.

Стосовно доводів позивача про неотримання ОДПІ перед звільненням письмової згоди профспілкової організації суд зазначає, що необхідність одержання попередньої письмової згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника закріплена законодавцем у приписах ст.ст.43, 43-1 КЗпП України, але оскільки позивач є працівником територіального органу ДФС України зі спеціальним званням радник податкової служби другого рангу (запис у трудовій книжці №23), то така вимога до процедури звільнення щодо нього не застосовується.

Однак, судом встановлено, що 15.12.2016р. між ДФС України та Всеукраїнською професійною спілкою працівників органів державної фіскальної служби на 2017-2019 роки була укладена міжгалузева угода, відповідно до змісту п.2.1.16 якої передбачено отримання вказаної згоди.

Відтак, у силу приписів ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція), ст.ст. 6, 8, 19, 62, 129 Конституції України, ст.8 КАС України, Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, ст.4 Податкового кодексу України, рішень Європейського суду з прав людини у справі Щокін проти України (2010 рік, заяви № 23759/03 та № 37943/06) та у справі Серков проти України (2011 рік, заява 39766/05) (правила тлумачення неоднозначних за змістом норм права на користь особи) позивач мав розумні та обґрунтовані очікування на дотримання відносно нього цієї вимоги з боку субєкта призначення.

Наслідки недотримання цього правила сформульовані законодавцем у положеннях ч.9 ст.43 КзпП України, де вказано, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

У ході розгляду справи судом встановлено, що ліквідація ДПІ у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області обєктивно спричинила і ліквідацію профспілкової організації даної інспекції, а відтак, виконання приписів ч.9 ст.43 КЗпП України з боку суду по відношенню до позивача не видається за можливе.

Сукупність установлених судом обставин спірних правовідносин та норми ст.87 Закону України «Про державну службу», ст.ст.40, 49-2 КЗпП України надають суду правові підстави для обтяження відповідача обовязком належно виконати функцію подальшого працевлаштування позивача як публічного службовця.

Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону України "Про державну службу" у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов'язкового проведення конкурсу.

Відносно доводу позивача про наявність переважного права залишення на роботі суд зазначає, що оскільки відносно ДПІ у Київському районі міста Харкова центральним органом виконавчої влади у галузі податкової справи - ДФС України не було застосовано жодних процедур перетворення чи реорганізації, то суд вважає, що приписи ст..42 КЗпП України поширюють свою дію саме на працівників цього контролюючого органу і не можуть бути застосовані до працівників ДПІ у Московському районі м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

Стосовно доводів позивача про проведення у Київській ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області конкурсів на заміщення вакантних посад державної служби згідно з наказами №497 від 21.07.2016р., №789 від 26.09.2016р., №1014 від 02.11.2016р., №1046 від 08.11.2016р., суд зазначає, що відповідно до викладених у Законі України «Про державну службу» процедур участь особи у конкурсі є виключно результатом самостійного і вільного волевиявлення такої особи, а можливості примусового залучення (або залучення поза волею особи) до участі у конкурсі закон не передбачає. Крім того, за матеріалами справи судом не виявлено фактів того, що позивач претендував взагалі на будь-яку посаду з тих, на які були проведені процедури прийняття на роботу за конкурсом.

На противагу доводів позивача суд зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про державну службу» та КЗпП України вирішення питання про призначення працівника на посаду є виключною прерогативою роботодавця (субєкта призначення), якого суд не може підмінити відповідно до ст.ст.6, 8, 19, 129 Конституції України.

Процедура реалізації дискреційних функцій субєкта призначення у такому випадку дійсно може бути предметом судового контролю, обрані субєктом призначення критерії оцінки повинні мати обєктивний характер та узгоджуватись з законом.

У той же час, ні положення ст.105 КАС України, ні приписи ст.162 цього кодексу не наділяють суд повноваженнями на прийняття рішення про призначення публічного службовця на конкретну посаду, відносно якої уповноваженим органом раніше не було видано письмового наказу чи розпорядження про призначення працівника (службовця).

Розглядаючи спір, суд зауважує, що відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки позивач не призначався у встановленому законом порядку на посаду начальника управління податків і зборів з юридичних осіб Київської обєднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, то суд не має правових підстав для поновлення працівника на цій посаді, адже у протилежному випадку це слід кваліфікувати не як поновлення, а як нове призначення.

Відтак, суд не знаходить і підстав для стягнення на користь позивача грошових коштів як компенсації неодержаної заробітної плати за час вимушеного прогулу, адже підстав для поновлення працівника на попередній посаді не виявлено.

Підсумовуючи викладені вище мотиви, суд доходить висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають до задоволення лише в частині скасування спірного наказу.

Разом з тим, відповідно до ст.11 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, поклавши на відповідача (як фактичного правонаступника ліквідованої юридичної особи публічного права) обов'язок вирішити питання подальшого проходження публічної служби гр. ОСОБА_1 на посадах державних службовців з дотриманням вимог частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю України.

Розподіл судових витрат по справі необхідно провести за правилами ст..94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 8 і 19 Конституції України, ст.ст.7-11, ст.ст.158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, третя особа - начальник Київської об'єднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Київської обєднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області №1-0 від 10.01.2017р.

Зобовязати Київську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління державної фіскальної служби у Харківської області (61002, м.Харків, вул.Чернишевська, 41, ) вирішити питання подальшого проходження публічної служби гр. ОСОБА_1 (61183,АДРЕСА_1, і.н., 04.09.1972р.н.) на посадах державних службовців з дотриманням вимог частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю України.

В решті вимог - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 04.04.2017 року.

Суддя Старосєльцева О.В.