Справа № 295/6664/16-а
Суддя: Семенцова Л. М.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №295/6664/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі:

головуючої - судді Семенцової Л.М.,

за участі секретаря Глущенко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними та зобовязання поновити виплату пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, в якому просить: 1) визнати неправомірними дії Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у поновлені виплати їй пенсії за віком; 2) зобов'язати Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області поновити їй виплату пенсії за віком з урахуванням усіх перерахунків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дня звернення із заявою про поновлення виплати пенсії - 01.04.2016 року.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що вона є громадянином України і з 1990 року отримувала пенсію за віком на території України. У 1996 року вона виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, після чого відповідачем було припинено виплату їй пенсії за віком. 01.04.2016 року представник позивача звернулася до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1, однак листом № 5/Ж-8 від 11.04.2016 року їй було відмовлено. Вважає такі дії відповідача протиправними.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримала, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, та зазначила, що до 1996 року позивач отримувала пенсію, але після виїзду за кордон вона не має права на пенсійні виплати. На даний час в Житомирському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області оригіналу пенсійної справи немає.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_1 до 1996 року отримувала пенсію за віком на території України. Не змінюючи громадянства України, вибула на постійне місце проживання до Ізраїлю. У зв'язку з виїздом позивача на постійне місце проживання відповідачем позивачу було припинено виплату пенсії.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

У зв'язку з припиненням виплати пенсії 01.04.2016 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою про поновлення позивачу виплати раніше призначеної їй пенсії. Однак листом № 5/Ж-8 від 11.04.2016 року йому було відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», винесеного у справі № 1-32/2009, від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У вказаному Рішенні зазначено, що п.2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості (стаття 22, частини перша, друга статті 24, частина третя статті 25, частина перша статті 46).

Після прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно ст. 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постановах від 12.05.2015 року у справі № 21-180а15 та у справі № 21-168а15 від 19.05.2015 року.

Таким чином, у позивача виникло право на поновлення раніше призначеної пенсії з часу подання заяви про поновлення виплати пенсії.

Згідно ч. 1 ст.94 КАС України, Закону України «Про судовий збір» за рахунок бюджетних асигнувань з Житомирського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплачений нею при зверненні до суду з даним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 24, 46, 152 Конституції України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Законом України «Про громадянство», Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», винесеного у справі № 1-32/2009, від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, Рішення Європейського суду з прав людини у Справі «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06) від 7 листопада 2013 року (остаточне 07/02/2014), ст. ст. 9-15, 17, 18, 94, 99, 159-163 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Житомирського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській областіщодо відмови у поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Зобовязати Житомирське обєднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській областіпоновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з урахуванням проведених перерахунків, починаючи з 01 квітня 2016 року.

Присудити ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Житомирського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Суддя Л.М. Семенцова