Справа № 826/14439/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

03 квітня 2017 року № 826/14439/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаСолом`янського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Києві Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації Гордієнко Софія Вікторівна
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Солом`янського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Києві, Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, ОСОБА_2 , в якому просить (з урахуванням заяви від 24.11.2016):

- визнати дії Солом`янського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Києві щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 неправомірними;

- зобов`язати Солом`янську районну в місті Києві державну адміністрацію скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що станом на момент проведення оскаржуваної реєстрації місця проживання третьої особи у квартирі АДРЕСА_1 наймачем останньої, як і станом на момент розгляду справи судом, є ОСОБА_1 , яка не надавала згоди на таку реєстрацію. Крім того, за твердженням позивача, ОСОБА_4 забезпечено житлом з комунального фонду міста Києва, згідно з розпорядженням Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 17.07.2009 №880, за адресою АДРЕСА_2 . Позивачем також наголошено, що оскаржувана реєстрація проведена з порушеннями вимог ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки не було надано документів, які підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації. У свою чергу, в порушення приписів ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», органами опіки та піклування не було надано погодження на зняття ОСОБА_3 з попереднього місця проживання АДРЕСА_2 .

Під час судового розгляду справи позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав, наведених у позовній заяві та додатково наданих поясненнях.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували. Вказавши про правомірність реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 .

Третя особа також заперечувала проти задоволення заявлених у даній адміністративній справі позовних вимог, зазначивши, що аналогічні за змістом позовні вимоги вже були предметом судового розгляду в Окружному адміністративному суд міста Києва (справа №826/22878/15), за результатами чого закрито провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, а також у Солом`янському районному суду міста Києва (справа №760/11883/16-ц) з позовною вимогою про усунення перешкод у здійсненні права користування та зобов`язання вчинити певні дії.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи і матеріали, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 звернулась до Солом`янського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою про реєстрацію місця проживання від 15.10.2012, в якій просила зареєструвати її місце проживання за адресою АДРЕСА_3 на підставі розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва від 19.12.1996 №1572 (без згоди власника особового рахунку ОСОБА_1 ).

За результати розгляду вказаної заяви, Солом`янським районним відділом Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято рішення від 23.10.2012 про реєстрацію ОСОБА_6 за вказаною адресою.

При цьому, у відповідності до наявної у матеріалах справи копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останню 23.10.2012 знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Дізнавшись про факт вказаної реєстрації, представник позивача 12.09.2016 звернувся до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_8 , у задоволенні якої відмовлено 12.09.2016.

На підставі викладеного, вважаючи здійснення реєстрації третьої особи за вказаною адресою протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Нормативно-правовим актом, що регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-IV (надалі Закон №1382).

Відповідно до ст. 2 Закону №1382 (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), дія цього Закону поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, відповідно до їх прав та свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі ст. 3 Закону №1382, місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

У свою чергу, реєстрація місця проживання або місця перебування особи - внесення відомостей про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси одного житла особи чи адреси спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, військової частини до визначених цим Законом документів та до реєстраційного обліку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб (далі - орган реєстрації).

Таким органом, відповідно до пп. 20 п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №405/2011, у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин (надалі Указ), є Державна міграційна служба України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (п. 7 Указу).

Приписами ч. 1 ст. 6 Закону №1382 передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Для реєстрації особа або її законний представник подає: письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження або свідоцтво про належність до громадянства України; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; талон зняття з реєстрації (у разі зміни місця проживання в межах України). Талон зняття з реєстрації не подається у разі оформлення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку) (ч. 2 ст. 6 Закону №1382).

При цьому, забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів (ч. 5 ст. 6 Закону №1382).

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання (ч. 2 ст. 7 Закону №1382).

Як вбачається з матеріалів справи, в якості підстави для реєстрації місця проживання ОСОБА_8 вказано розпорядження Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва від 19.12.1996 №1572 (а.с. 80 том 1), згідно з яким особистий рахунок на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 з гр. ОСОБА_9 було переоформлено на гр. ОСОБА_10 з сім`єю з 4 осіб. У склад даної сім`ї входили ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 (дата реєстрації за вказаною адресою 20.01.1995), що також підтверджується наявною у матеріалах справи копією витягу з поквартирної картки (а.с. 64 том 1).

Розпорядженням Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва від 14.02.1997 №179 (а.с. 45 том 1) гр. ОСОБА_10 призначено опікуном неповнолітньої ОСОБА_7 , 1994 року народження, з огляду на те, що мати дівчинки померла, а батько позбавлений волі.

Надалі, розпорядженням Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 17.07.2009 №880 «Про вирішення житлових питань громадян Солом`янського району» (а.с. 11 том 1) з метою тимчасового поліпшення житлових умов надано гр. ОСОБА_10 до підходу черги квартирного обліку трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 на родину із шести осіб (він, дружина ОСОБА_13 , дочка ОСОБА_14 , дочка ОСОБА_15 , дочка ОСОБА_7 , дочка дружини ОСОБА_16 ).

На підставі викладеного, місце проживання ОСОБА_17 зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією паспорту громадянина України (а.с. 14 том 1).

З огляду на надання гр. ОСОБА_10 вказаної квартири, квартиру АДРЕСА_1 , передано іншому наймачу гр. ОСОБА_18 , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією розпорядження Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 23.11.2009 №1344 (а.с. 12 том 1).

Так, згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Приписами п. 3 ч. 3 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

Аналогічні за змістом законодавчі положення містяться у Законі України «Про охорону дитинства», у відповідності до ч. 2 ст. 18 якого, діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У силу ч.ч. 1-4 ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства», діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави.

Відсутність одного або обох з батьків та батьківського піклування підтверджується відповідними документами, які є підставою для надання цим дітям матеріального забезпечення і пільг, передбачених законодавством України.

У разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Жиле приміщення, яке зберігається за дітьми, може бути передано в оренду іншим громадянам на строк до повернення дітей із зазначених закладів, від опікунів чи піклувальників, з прийомної сім`ї чи дитячого будинку сімейного типу. Порядок збереження і передачі в оренду жилого приміщення та іншого майна дитини затверджується Кабінетом Міністрів України.

Держава забезпечує дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа, які до передачі під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім`ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, мали впорядковане житло, що зберігалося за ними, вселення їх у ці приміщення і повернення їм майна, що знаходилося в цих приміщеннях на день передачі дітей під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім`ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Таким чином, з урахуванням того, що до призначення опікуном неповнолітньої ОСОБА_7 гр. ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) третя особа була зареєстрована та мала своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 (починаючи з 20.01.1995) (а.с. 64 том 1), а тому реєстрація місця проживання ОСОБА_17 за заявою останньої від 15.10.2012 є способом реалізації наданого їй приписами ст. 71 Житлового кодексу Української РСР та ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» права на повернення у жиле приміщення, в якому вона проживала раніше до призначення опіки.

При цьому, твердження позивача про порушення законодавчих положень під час зняття ОСОБА_17 з попереднього місця проживання АДРЕСА_2 , оскільки органами опіки та піклування не було надано погодження на таке зняття, суд відхиляє, оскільки предметом оскарження у даній адміністративній справи є дії з реєстрації місця проживання третьої особи у квартирі АДРЕСА_1 , а не зняття останньої з реєстрації за попередньою адресою, з урахуванням того, що факт такого зняття не створює прав та обов`язків для позивача, а тому останній є неналежним позивачем у цій частині вимог.

У той же час, приписами ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Проте, ані Житловий кодекс Української РСР, ані Закон України «Про охорону дитинства», ані Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не містять обмежень щодо вільного виробу третьою особою у межах спірних правовідносин собі місця проживання. Іншого з матеріалів справи не вбачається, а позивачем не наведено.

Також, суд звертає увагу, що згідно зі свідоцтвом про право власності від 12.05.2014 (а.с.67 том 1), кв. АДРЕСА_5 наразі належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 у рівних долях, відтак, фактично повернення ОСОБА_17 за попереднім місцем проживання є неможливим без згоди власників та виключає участь останньої у приватизації даної квартири.

Крім того, слід зазначити, що твердження третьої особи про те, що аналогічні за змістом позовні вимоги вже були предметом судового розгляду в Окружному адміністративному суд міста Києва (справа №826/22878/15) та у Солом`янському районному суду міста Києва (справа №760/11883/16-ц), не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки з наявних у матеріалах справи доказів та повідомлених учасниками справи обставин вбачається, що предмет розгляду та сторони спору не є ідентичними з розглядуваною адміністративною справою, що виключає можливість залишення позовної заяви без розгляду (п. 3 ч. 1 ст. 155 Кодексу адміністративного судочинства України), або закриття провадження у справі (п. 4 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Беручи до уваги викладене, суд вказує про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав у задоволенні останніх.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур