Справа № 813/4337/16
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 р. Справа № 876/2383/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Гулида Р.М., Кузьмича С.М.

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

за участі прокурора: Цунайко Н.І.

представника відповідача: ОСОБА_1

представників третіх осіб: ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу прокуратури Львівської області на постанову ОСОБА_4 окружного адміністративного суду від 23.01.2017 року у справі за позовом В.о. керівника ОСОБА_4 місцевої прокуратури №1 до ОСОБА_4 міської ради, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 комунального підприємства «ОСОБА_4 центральний парк культури і відпочинку ім. Б. Хмельницького» за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Круаель» про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_4 міської ради, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 комунального підприємства «ОСОБА_4 центральний парк культури і відпочинку ім. Б. Хмельницького» за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Круаель» про визнання протиправним та скасування ухвалу ОСОБА_4 міської ради №992 від 15.09.2016 року «Про надання ТзОВ «Круаель» дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на вул. Д.Вітовського, 43-а, на яку буде поширюватись право сервітуту у межах памятки садово-паркового мистецтва місцевого значення ОСОБА_4 центрального парку культури і відпочинку ім. Б.Хмельницького».

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що ухвалою ОСОБА_4 міської ради №922 від 15.09.2016 року «Про надання ТзОВ «Круаель» дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на вул. Д.Вітовського, 43-а, на яку буде поширюватись право сервітуту у межах памятки садово-паркового мистецтва місцевого значення ОСОБА_4 центрального парку культури і відпочинку ім. Б.Хмельницького» ТзОВ «Круаель» надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,1474 га на вул. Д.Вітовського, 43-а у м.Львові на яку буде поширюватися право сервітуту. На переконання позивача вищевказана ухвала суперечить вимогам чинного земельного законодавства і підлягає скасуванню. Разом з тим зазначає, що у разі надання ОСОБА_4 міською радою земельної ділянки ТзОВ «Круаель» для обслуговування будівлі вирішиться питання про постійне користування земельною ділянкою, яке позбавить землекористувача - ЛКП «ОСОБА_4 центральний парк культури і відпочинку ім. Б.Хмельницького» можливості самостійно використовувати ділянку надану йому для збереження та використання, а тому вказане не може вирішуватись шляхом укладення договору про встановлення сервітуту. Враховуючи те, що у даному випадку йдеться про надання дозволу щодо відведення земельної ділянки для обслуговування будівлі, то передача земельної ділянки по вул. Д.Вітовського, 43-а у м.Львові шляхом установлення сервітуту суперечить Земельному кодексу України. Просив позов задоволити.

Постановою ОСОБА_4 окружного адміністративного суду від 23.01.2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржила прокуратура Львівської області. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім, випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою ОСОБА_4 міської ради №922 від 15.09.2016 року «Про надання ТзОВ «Круаель» дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на вул.Д.Вітовського, 43-а, на яку буде поширюватись право сервітуту у межах памятки садово-паркового мистецтва місцевого значення ОСОБА_4 центрального парку культури і відпочинку ім. Б.Хмельницького» ТзОВ «Круаель» надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,1474 га на вул. Д.Вітовського, 43-а, на яку буде поширюватися право сервітуту на платній умові у розмірі орендної плати, терміном на 10 років для обслуговування нежитлової будівлі (з обмеженнями без права капітального будівництва; без права огородження ділянки; без права зміни цільового призначення ділянки) у межах памятки садово-паркового мистецтва місцевого значення ОСОБА_4 центрального парку культури і відпочинку ім. Б.Хмельницького.

З матеріалів справи вбачається, що 12.05.2000 року між управлінням ресурсів ОСОБА_4 міської ради та ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Круаель» укладено договір №249 купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення), яка підлягає продажу за конкурсом (надалі - Договір). Пунктом 1 цього Договору передбачено, що продавець, відповідно до п.3 ухвали ОСОБА_4 міської ради №290 від 24.06.1999 року, зобов'язується передати у власність покупцю будівлю кінотеатру «Дружба» площею 622,9 кв.м., яка згідно з проведеним розрахунком складає цілу ідеальну частку, знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Д.Вітовського, 43-а, належить територіальній громаді м.Львова в особі ОСОБА_4 міської ради на підставі ухвали №288 ХІІ-ї сесії 1-го демократичного скликання ОСОБА_4 обласної ради народних депутатів від 12.05.1993 року (об'єкт продажу), а покупець зобов'язується прийняти зазначену будівлю і сплатити ціну, відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі.

Згідно акту приймання-передачі від 12.05.2000 року №249 Управлінням ресурсів ОСОБА_4 міської ради виконані зобов'язання щодо передачі ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Круаель» у власність об'єкта продажу, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Д.Вітовського, 43-а.

Разом з тим, у матеріалах справи наявне також і реєстраційне посвідчення від 30.05.2000 року, видане ОСОБА_4 обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, згідно якого будівля кінотеатру «Дружба» пл. 622,9 кв.м. належить на праві колективної власності ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Круаель» та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №78526187 від 20.01.2017 року, якими підтверджується, що ТзОВ «Круаель» є власником нерухомого майна, будівлі кінотеатру площею 622,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Вітовського, 43-а.

Частиною 1 ст.377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, у разі правомірного набуття права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, у власника цього будинку (будівлі або споруди) виникає право, а у відповідного суб'єкту владних повноважень кореспондуючий обов'язок, щодо передачі власнику цього будинку (будівлі або споруди) земельної ділянки, на якій він розташований.

Згідно ч.2 ст.120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Судовою колегією апеляційного суду встановлено та підтверджується довідкою від 21.04.2016 року із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, виданої Відділом Держгеокадастру у м. Львові, земельна ділянка на вул. Д.Вітовського, 43-а у м. Львові входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні парку культури ім. Б. Хмельницького без належно оформлених правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Відтак, ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Круаель» є користувачем частини земельної ділянки на вул. Д.Вітовського, 43-а, оскільки володіє на праві власності нерухомим майном, будівлею кінотеатру, площею 622,9 кв.м. Відтак, доводи позивача на предмет того, що ТзОВ «Круаель» не має право ініціювати встановлення земельного сервітуту, оскільки не є власником (користувачем) суміжної (сусідньої) земельної ділянки є безпідставними, необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Статтею 401 ЦК України встановлено право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ст.404 цього кодексу право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відтак, право земельного сервітуту встановлюється як виняток у разі, якщо задовольнити потребу у цьому землекористуванні неможливо в інший спосіб.

Частиною 1 ст.98 ЗК України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно ст.99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а)право проходу та проїзду на велосипеді; б)право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в)право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г)право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ)право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д)право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е)право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є)право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Апеляційний суд звертає увагу, що оскаржуваною ухвалою передбачено встановлення сервітуту на платній основі, на визначений термін, з конкретно визначеною метою та з переліком обмежень.

Відтак, стверджуючи, що встановлення ТзОВ «Круаель» сервітуту призведе до постійного користування земельною ділянкою позивач підміняє поняття «права постійного користування» в розумінні ст.92 ЗК України та поняття «сервітуту» в розумінні ст. 98 ЗК України та довільно тлумачить згадані норми на свою користь.

Крім того, встановлення земельного сервітуту не може мати наслідком позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею в силу прямої вказівки ч.3 ст.98 ЗК України.

Частиною 2 ст.4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що регіональні ландшафтні парки, зони - буферна, антропогенних ландшафтів, регульованого заповідного режиму біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, включені до складу, але не надані національним природним паркам, заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва можуть перебувати як у власності Українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством України.

Аналогічні положення містяться у частині 3 ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», відповідно до якої до складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

Абзацом 1 ч.1 ст.21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено, що на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об'єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням.

Зокрема, відповідно до абз.5 ч.1 ст.21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», господарська зона - у її межах проводиться господарська діяльність, спрямована на виконання покладених на парк завдань, знаходяться населені пункти, об'єкти комунального призначення парку, а також землі інших землевласників та землекористувачів, включені до складу парку, на яких господарська та інша діяльність здійснюється з додержанням вимог та обмежень, встановлених для зон антропогенних ландшафтів біосферних заповідників.

За таких обставин, положення Закону передбачають знаходження на території парків земельних ділянок, які належать на праві власності громадянам, які мають право володіти, розпоряджатись та використовувати свої ділянки на власний розсуд, проте з дотриманням режиму охорони земель природно-заповідного фонду.

Отже, положення Закону України «Про природно-заповідний фонд України» лише містять певні обмеження у використанні земельних ділянок на території парків.

Разом з тим, ч. 4 ст.4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено, що у разі зміни форм власності на землю, на якій знаходяться заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва, землевласники зобов'язані забезпечувати режим їх охорони і збереження з відповідною перереєстрацією охоронного зобов'язання.

Згідно вимог ч.6 ст.38 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об'єктів, оголошених парками-пам'ятками садово-паркового мистецтва, беруть на себе зобов'язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційних скарг являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокуратури Львівської області залишити без задоволення, а постанову ОСОБА_4 окружного адміністративного суду від 23.01.2017 року у справі №813/4337/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В. Улицький

Судді: Р. Гулид

ОСОБА_6

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 05.04.2017 року.