Справа № 333/6292/16-а(2-а/333/289/16)
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

05 квітня 2017 рокусправа № 333/6292/16-а(2-а/333/289/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя: Ясенова Т.І.

судді: Головко О.В. Суховаров А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя, в якому просила визнати незаконною відмову відповідача, викладену в листах № 6491 від 11.07.2016 року та № 155/М-9 від 21.07.2016 року, призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1; зобов'язати відповідача призначити пенсію ОСОБА_1 за віком з 31.03.2015 року, тобто з дня подання нею заяви про призначення пенсії та в подальшому виплачувати призначену пенсію в строки, встановлені законом.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконною відмову відповідача, викладену в листах № 6491 від 11.07.2016 року і № 155/М-9 від 21.07.2016 року у призначенні і виплати пенсії за віком ОСОБА_1. Зобов'язано відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з дня подання нею заяви, тобто з 31.03.2015 року. В іншій частині позову відмовлено.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що в порушення норм чинного законодавства до Пенсійного фонду засобами поштового зв'язку неодноразово звертався ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії довільної форма та без надання довіреності, як документа, який підтверджує його право на представлення інтересів позивача. Крім того, в документах, що надійшли до управління місяться розбіжностів прізвищі позивача. Також призначення пенсії без пред'явлення заявником паспорту громадянина України (або довідки уповноваженого органу з місця проживання (реєстрації) є неможливим.

У відповідності до вимог статті 197 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України. У 1995 році виїхала на постійне проживання до Німеччини. До виїзду проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

23.12.2013 року ОСОБА_1 звернулась до УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжяіз заявою про призначення їй пенсії за віком, як гомадянину України, що мешкає за її межами, на яку листом від 27.01.2014 року № 9/-9 було відмовлено у призначенні пенсії.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2014 року у справі № 333/5775/14-а адміністративний позов ОСОБА_1 до УПФУ в Комнарському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії залишено без задоволення.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2014 року у справі № 333/5775/14-а постанова від 26.09.2014 року скасована, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вказаним рішенням апеляційної інстанції встановлено, що відмова УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком з підстав постіного проживання в Німеччині та подання заяви про призначення пенсії не встановленого зразка є неправомірною, такою, що суперечить Конституції та законам України. Разом з тим, до заяви про призначення пенсії за віком, поданої у грудні 2013 року, заявницею було додано копії документів, що підтверджують стаж, вік та заробітну плату, які не були завірені у встановленому законом порядку.

18.04.2014 року ОСОБА_1 особисто звернулась до відповідача із заявою, в якій просила призначити пенсію та виплачувати її на банківський рахунок.

Листом від 30.04.2014 року № 88/М-9 управління відмовило позивачу у призначенні пенсії, оскільки ОСОБА_1 необхідно особисто або через представника звернутись до територіального органу ПФУ з відповідною заявою, документами для підтвердження наявності страхового стажу не менше 15 років, документами про стаж, вік, заробітну плату в оригніалах.

У березня 2015 року ОСОБА_1 звернулась через свого представника до УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за віком, додавши необхідні документи.

Листом від 22.04.2015 року за № 69/М-9 відпоавідачем відмовлено у призначенні пенсії з тих підстав, що при зверненні за призначенням пенсії невірно зазначено прізвище та необхідно пред'явити паспорт ОСОБА_1 або інший документ, що засвідчує особу, місце проживання, реєстрації та вік.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2015 року у справі № 333/4674/15-а позов ОСОБА_1 до УПФУ в Комнарському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії залишено без задоволення.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 року у справі № 333/4674/15-а постанову суду першої інстанції скасовано. Позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконними дії УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя щодо відмови у призначенні та виплаті пенсії за віокм ОСОБА_1, викладені у листі № 69/М-9 від 22.04.2015 року. Зобов'язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 30.03.2015 року. В іншій частині позову відмовлено.

06.07.2016 року представник позивача звернувся до управління із заявою про виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 року у справі № 333/4674/15-а, на яку листами від 11.07.2016 року за № 6491/04 та від 21.07.2016 року № 155/М-9 відповідачем роз'яснено порядок звернення особи за призначенням та оформленням пенсії та відмовлено заявнику у призначенні пенсії.

Не погодвшись з цими відмовами позивач вернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що при зверненні позивача щодо призначення пенсії, було надано всі необхідні документи, тож у відповідача відсутні підстави для відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з таким висновком, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) особи.

Відповідно до пункту 16 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації) (п. 29 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Рішенням Конституційного Суду України № 25рп/2009 від 07.10.2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV. Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії за віком у зв'язку з поданням заяви про призначення пенсії оформленої у довільній формі та у звязку з постійним проживанням в Німеччині та є неправомірною, такою, що суперечить Конституції та законам України.

Доводи відповідача щодо неможливості призначення позивачу пенсії у зв'язку із поданням ним, в супереч вимогам закону, заяви про призначення пенсії довільної форми та у зв'язку із відсутністю реєстрації заявника на території України є необґрунтованими, оскільки чинним законодавством не обмежується право особи на подання заяви за призначенням пенсії у довільній формі та статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, виходячи з зазначеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.ст.200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя залишити без задоволення.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2016 року у справі № 333/6292/16-а(2-а/333/289/16) залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій сторонам, та може бути оскаржена у порядку, встановленому статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.І. Ясенова

Суддя: О.В. Головко

Суддя: А.В. Суховаров