Справа № 567/180/17
Суддя: Венгерчук А.О.
Дата ухвалення: 2017-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 567/180/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2017 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Венгерчук А.О.

секретар - Стаднікова А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Острозі Рівненської області справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання нечинним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Острозького районного суду Рівненської області з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в Рівненської області про визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсії за вислугою років призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 01.04.2015 року, зобов'язання поновити виплату призначеної пенсії в розмірі 2962 гривень 48 копійок щомісяця безстроково з нарахованою індексацією відповідно з індексом інфляції починаючи з 01 квітня 2015 року.

В обґрунтування позову посилається на те, що він з 01 лютого 2011 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. Пенсія була призначена у розмірі 2194,43 грн., станом на березень 2015 року розмір її становив 2962,48 грн.

Після призначення пенсії продовжує працювати, з 27.04.2012 по даний час співробітник Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області згідно Закону України «Про державну службу», де працює по теперішній час.

З 01 квітня 2015 року відповідач припинив йому виплату пенсії в повному обсязі не повідомивши про підстави таких дій. Особисто він письмової згоди на добровільну відмову від призначеної мені пенсії не давав. Йому стало відомо, шо такі дії Пенсійного фонду є незаконними та такими, що суперечать нормам Конституції України, зокрема статті 22, де зазначено, що „права і свободи гарантуються і не можуть бути, скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод та статті 1 Протоколу Європейської Конвенції з прав людини (право вільно володіти своїм майном).

Звернувшись до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про поновлення виплати пенсії з моменту незаконного її припинення, він отримав лист № В-561/017.1-15 від 17.01.2017 року з якого вбачається, що з 01.04.2015 р. набув чинності ОСОБА_2 України від 02.03.2015 р. № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України шодо пенсійного забезпечення», відповідно до пункту 4 якого, в ОСОБА_2 України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» статтю 54 «Виплата пенсій пенсіонерам за наявності заробітку (прибутку)» викладено в редакції за якою тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Зазначає, що з 01.01.2016 Законом України від 24.12.2015 за № 911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» перше речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» викладено в такій редакції; «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту І статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Дія вказаної норми продовжена Законом України від 06.12.2016 №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності на 2017 рік. Зокрема частину першу статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» викладено в такій редакції «Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії не виплачуються». При цьому порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений цими Законами, поширено на всіх пенсіонерів незалежно від часу призначення.

Вважає, що припинення виплати пенсії здійснено з порушенням конституційних прав та в порушення норми вищезазначеного Закону, де чітко зазначено, що виплата пенсій призупиняється не тим особам, які працюють на посадах державного службовця, а тим, які працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії за спеціальним законом.

Крім зазначеного, пунктом 5 розділу III Закону 2ІЗ-VІІІ законодавець передбачив, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України „По державну службу, „Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу". Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

ОСОБА_2 до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема і норми Закону України „Про державну службу щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються. Посилається на те, що з 01.06.2015 особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу», пенсія призначається відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Крім того зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року визнано таким, що не відповідає Конституції України призупинення виплати пенсії працюючим пенсіонерам.

Вважає, що з 1 червня 2015 року посада, на якій він працює, не дає йому права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України „Про державну службу, у зв'язку з чим передбачені статтею 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб (в редакції Закону №213-VI11 ) підстави для невиплати мені пенсії відпали, перешкоди для виплати відсутні. Тому просить позовні вимоги задовільнити в повному обсязі.

Крім того подав до суду заяву, в якій просив поновити строк звернення до суду з даним позовом, так як пропустив його з поважних причин. Зазначає, що був переконаний в дотриманні законності прийнятого законодавства, вважав, що відповідач на законних підставах не виплачує йому пенсію. Про те, що його права були порушені дізнався з Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 року. Тому просить відновити його право на відновлення виплати пенсії, починаючи з часу його фактичного порушення з 01 квітня 2015 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до пункту 5 розділу 111 Закону 213- V111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1.06.2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до ЗУ «Про державну службу». ОСОБА_2 закон прийнятий не був, в звязку з чим суд вважає за можливе заяву задовольнити частково, поновити позивачу строк звернення до суду з даним позовом з 01 червня 2015 року.

В судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву в якій заявлений позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві і просив його задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Подав до суду письмове заперечення на позов в якому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити. Вважає, що позивач пропустив строки звернення до суду, так як пенсія позивача є періодичною виплатою, яка ним отримується кожного місяця, а тому про можливе порушення своїх прав щодо неотримання пенсії він дізнався першого місяця, коли її не отримав, тобто квітень 2015 року. Крім того, посилається на те, що 01.04.2015 року набув чинності ОСОБА_2 України від 02 березня 2015 року №№213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення". Пункт 4 статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" викладено в наступній редакції: що виплата пенсій пенсіонерам за наявності заробітку (прибутку) тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Також, пунктами 2, 3 розділу III Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" визначено, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії. З 01.01.2016 р. Законом України від 24.12.2015 р. за № 911- VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" перше речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» викладено в такій редакції: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".

Рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 року визнано таким, що не відповідає Конституції України, перше речення ч.1 ст. 54 ЗУ « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Рішення набрало чинності 20.12.2016 року. Відповідно головним управлінням з 20.12.2016 року по 31.12.2016 року позивачу відновлено виплату пенсії. За заначений період позивач отримав 1146,77 гривень. Отже з 01.01.2016 року по 19.12.2016 року виплату пенсії ОСОБА_1 було тимчасово припинено, оскільки він працював на посаді, передбаченій ЗУ «Про державну службу», а з 20.12.2016 року по 31.12.2016 року відновлено. З 01.01.2017 року по 31.12.2017 року виплату позивачу пенсії тимчасово припинено оскільки він займає посаду державної служби, визначену ЗУ «Про державну службу». Зазначає, що Головне управління діяло лише на підставі та в межах повноважень та успосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Також заперечує про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь позивача судового збору. В поданому запереченні відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку.

За приписами ч. 3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З 01 лютого 2011 року і по даний час позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Рівненській області та отримує пенсію за вислугою років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», станом на 01.03.2015 року пенсія становила 2962 гривень 48 копійок.

З 27.04.2012 року позивач працює співробітником Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області згідно Закону України «Про державну службу».

З 01 квітня 2015 року відповідач припинив позивачу виплату пенсії в повному обсязі не повідомивши про підстави таких дій.

Не погоджуючись з діями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про поновлення виплати пенсії, призначеної на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Листом від 17.01.2017 року № В-561/07.1-15 Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області ОСОБА_1 було відмовлено в поновленні виплати пенсії.

Так, пенсійне забезпечення працівників органів МВС здійснюється відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Згідно з Законом України № 213 від 02.03.2015 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» внесено зміни у тому числі і до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Так, відповідно до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (зі змінами) тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених, зокрема Законом України «Про державну службу», пенсії призначені відповідно цього Закону, не виплачувались.

У зв'язку із цим позивачу, як особі, що працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених законом України "Про державну службу", з 1 квітня 2015 року пенсія не виплачувалась.

Разом з тим, відповідно до частини п'ятої розділу III Закону України "Про знесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" з 1 червня 2015 року скасовано норму щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України "Про державну службу", тобто з 01.06.2015 військові пенсіонери не підпадають під дію норми статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Дія вказаної норми продовжена Законом України від 06.12.2016 №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності на 2017 рік. Зокрема частину першу статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» викладено в такій редакції «Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії не виплачуються».

При цьому порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений цими Законами, поширено на всіх пенсіонерів незалежно від часу призначення

Водночас, відповідно до пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», «Податкового та Митного кодексів України», «Положення про помічника-консультанта народного депутата України».

ОСОБА_2 в пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

У теперішній час особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу», пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року визнано таким, що не відповідає Конституції України призупинення виплати пенсії працюючим пенсіонерам.

Відповідно до Конституційного принципу верховенства права, закріпленим у статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 19, 22, 41, 58 і 68 Конституції України, нормами чинного законодавства України та міжнародного права, порушене право підлягає захисту.

Стаття 19 Конституції України зобовязує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою, або іншому правовому акту застосовується правовий акт, який має вищу юридичну силу (частина 4 статті 9 КАСУ).

Відповідно до Конвенції, Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні", дискримінація рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина; непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика об'єктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані Конституцією і законами України.

Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін "дискримінація" має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: "будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод".

Водночас, всупереч ст.14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на її рід занять припинено виплату пенсії в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст.1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке сподівання виникло у позивача з моменту призначення пенсії по інвалідності та на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та набуття права на її виплату із зазначеного часу.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі "Хонякіна проти Грузії" (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших, актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26 вересня 2014 pоку).

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституціяю як акта прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав справи, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Коституційного Суду України від 06.07.1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Згідно ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване статтями 22, 46, 58Конституції України, статтею 14, статтею 1 Першого протоколу Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм чинного законодавства.

Таким чином, з 1 червня 2015 року посада, на якій він працює позивач, не дає йому права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим передбачені статтею 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», підстави для невиплати йому пенсії, призначеної відповідно до цього Закону (у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії у порядку та на умовах Законами України і зокрема «Про державну службу») відпали і таким чином з 01 червня 2015 року перешкод для виплати вказаної пенсії відсутні.

Пенсія ОСОБА_3 була призначена у 2011 році, до набрання чинності Законом України № 213-VІІІ, а отже, припинення її виплати відповідно до вимог даного Закону свідчить про порушення його конституційних прав, у тому числі права на достатній життєвий рівень, так як неотриманням пенсії він втратив частину доходу, що погіршило його матеріальне становище.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку про те, що з 1 червня 2015 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підлягає відновленню.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Україна як демократична і правова держава закріпила принцип поваги і непорушності прав та свобод людини, утвердження і забезпечення яких є головним обов'язком держави. Конституційний принцип правової держави вимагає від неї утримуватися від обмеження загальновизнаних прав і свобод людини і громадянина, в тому числі майнових прав (стаття 1, частина друга статті 3, статті 21, 22, 64 Конституції України».

Як зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція У країни, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Відповідно до частини другої статті 8 Основного Закону України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України повинні відповідати їй.

Згідно з частиною 1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

При цьому суд враховує те, що поновити порушене право права позивача іншим шляхом ніж відновлення виплати пенсії неможливо.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для частково задоволення вимог позивача і зобов'язання відповідача відновити виплату ОСОБА_1 пенсії з 1 червня 2015 року у раніше призначеному розмірі. В задоволенні решти позовний вимог відмовити.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Отже, сплачений позивачем судовий збір при подачі позовної заяви у розмірі 640 грн. 00 коп. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області.

Керуючись ст.ст. 8,9,11, 17, 18, 71, 94,160, 162, 163 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання нечинним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії задовільнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Рівненської області щодо припинення виплати призначеної ОСОБА_1 на законних підставах пенсії за вислугою років з 01 червня 2015 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Рівненської області поновити виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії в розмірі 2962 грн. 48 коп. щомісяця безстроково з нарахованою індексацією відповідно з індексом інфляції починаючи з 01 червня 2015.

Стягнути з Головного управління Пенсійного Фонду України в Рівненської області на користь ОСОБА_1 витрати пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Острозький районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня її проголошення, або протягом десяти днів з дня отримання копії постанови особами, які брали участь у справі, але не були присутні при її проголошенні. Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_4