Справа № 815/1960/16
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1960/16

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Нєхожиній О.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 та представника 3-ї особи ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 банк» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, 3-ї особи Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання протиправним та скасування запису,-

В С Т А Н О В И В:

25.04.2016 року ОСОБА_4 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та 3-ї особи ПАТ «Дельта Банк», в якому просив суд визнати протиправним та скасувати запис в Державному реєстрі іпотек (реєстраційний номер обтяження 6980126) про зміну умов обтяження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, внесений 27.12.2012 року цим нотаріусом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було неправомірно здійснено зміну обтяжень нерухомого майна, оскільки, станом на 27.12.2012 року у приватних нотаріусів взагалі були відсутні належні повноваження на здійснення таких реєстраційних дій.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано протиправним та скасовано запис приватного нотаріуса Київського МНО ОСОБА_5 від 27.12.2012 року в Державному реєстрі іпотек (реєстраційний номер обтяження 6980126) про зміну умов обтяження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ПАТ «Дельта Банк» 27.10.2016 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року та прийняти нову, якою у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу і представника позивача, який категорично заперечував проти її задоволення та перевіривши матеріали справи і доводи цієї апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність усіх законних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

09.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №1501/0408/71-041, відповідно до умов якого, Банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 68300 доларів США на строк по 09.04.2038 року.

Далі, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 09.04.2008 року укладено іпотечний договір №1501/0408/71-041-Z-1, відповідно до умов якого, на забезпечення виконання основного зобовязання, іпотекодавець передає іпотекодержателю належне йому майно на праві власності, а саме спірну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3.

09.04.2008 року приватним нотаріусом Одеського МНО ОСОБА_6 накладено заборону відчуження спірної квартири №369, розташованої за адресою: м.Одеса, вул.Сахарова Академіка, буд.38, яка належила ОСОБА_4

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_3, відповідно до умов якого, ПАТ «Сведбанк» продав (відступив) право вимоги та передав її ПАТ «Дельта Банк», який, в свою чергу, набув право вимоги до боржників по кредитних договорах, в тому числі, і по договору від 09.04.2008 року №1501/0408/71-041.

27.12.2012 року Приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_5 прийнято рішення про реєстрацію змін обтяження нерухомого майна іпотекою та здійснено заміну іпотекодержателя з ПАТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк», за наслідками чого, до Державного реєстру іпотек внесено відповідні зміни.

Не погоджуюсь з такими діями та рішенням приватного нотаріуса ОСОБА_5, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а також відповідно, з неправомірності спірного рішення відповідача.

Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як слідує зі змісту положень ст.1 Закону України «Про іпотеку» (чинного на момент прийняття оскаржування рішення), «іпотека» - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 вищезазначеного Закону, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, слід зазначити, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно статті 4 вказаного вище Закону, обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

А за змістом ст.19 цього ж Закону, зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ст.24 Закону «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором,і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.

При цьому, необхідно зауважити, що правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню, відомості про таке відступлення - державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Як вбачається з положень ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІУ, в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:

1) право власності на нерухоме майно;

2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном;

3) інші речові права відповідно до закону.

Частиною 1 ст.9 даного Закону також визначено, що державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж юридичної роботи не менш як два роки. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Як встановлено з матеріалів справи судом 2-ї інстанції, приватний нотаріус 27.12.2012 року вніс зміни в державному реєстрі іпотек шляхом заміни іпотекодержателя нерухомого майна, а саме квартири 369 в будинку 38, розташованого в м.Одеса по вул.Сахарова Академіка.

Вважаючи даний запис приватного нотаріуса ОСОБА_5 протиправним, позивач просить скасувати його, мотивуючи тим, що відповідно до вищезазначеного Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном проводиться нотаріусом, який вчинив таку дію. Так, приватний нотаріус Кондратюк провів незаконно заміну іпотекодержателя, оскільки іпотечний договір посвідчував інший приватний нотаріус Одеського МНО ОСОБА_6 Крім того, за змістом ст.15 даного Закону, державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальних дій проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Однак, як вже зазначалося вище, колегія суддів не може погодитись з такими доводами позивача та відповідно і з аналогічними висновками суду 1-ї інстанції, з наступних підстав.

Так, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на момент укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року діяв у редакції від 16.03.2010 року.

Відповідно до ч.ч.1,2,3,7,8,9 ст.16 цього Закону (у редакції від 16.03.2010р.) заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав, на території якого розміщений об'єкт нерухомого майна або більша за площею його частина.

Реєстрація заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості їх надходження.

Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подаються документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення відповідних прав, та документ, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації прав та їх обтяжень

Державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за яким виникло право, або уповноважених ними (нею) осіб.

Державна ж реєстрація обтяжень проводиться на підставі заяви органу або посадової особи, якою встановлюється заборона на розпорядження нерухомим майном, або особи, в інтересах якої встановлюється обтяження.

Під час подання заяви про державну реєстрацію прав Особи, визначені у ч.7 цієї статті, повинні повідомити орган державної реєстрації прав про наявність встановленої законом заборони на відчуження нерухомого майна.

Отже, на час вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року діяла норма Закону, яка, в свою чергу, передбачала, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі заяви органу чи посадової особи, якою встановлюється заборона на розпорядження нерухомим майном, або особи, в інтересах якої встановлюється обтяження ч.8 ст.16 Закону.

Таким чином, стаття 16 Закону на той час не містила норми, яка б зобов'язувала особу подати заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, нотаріусу, яким вчинено таку дію. Дана норма набрала чинності з 04.07.2012 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу прав вимоги, а тому, колегія суддів вважає, що в даному випадку, дія норми ст.16 Закону в редакції від 04.07.2012 року не може розповсюджуватись на правовідносини, які фактично виникли до набрання нею чинності.

Оскільки сам договір купівлі-продажу був укладений та посвідчений нотаріально 25.05.2012 року, то до правовідносин щодо реєстрації внесення змін до державного реєстру стосовно обтяжень необхідно застосовувати Закон України у редакції від 16.03.2010 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що визначення, яке міститься в Законі про те, що «заява подається до нотаріуса, яким вчинено таку дію» не можна трактувати як виключне право подання такої заяви до тієї самої особи-нотаріуса, адже нотаріус, який раніше вчиняв дану дію, на момент внесення змін може не займатись нотаріальною діяльністю, виїхати на інше місце проживання, або ж вчиняти нотаріальні дії в іншому нотаріальному окрузі.

Так, відповідно до ч.1 ст.16 Закону в редакції від 16.03.2010 року, заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав, на території якого розміщений об'єкт нерухомого майна або більша за площею його частина.

Отже, відповідно до даної норми Закону, головною умовою реєстрації прав та їх обтяжень відповідно до Закону є подання заяви до органу державної реєстрації прав, на території якого розміщений об'єкт нерухомого майна.

Як видно з матеріалів справи, іпотечне майно, а саме спірна квартира знаходиться на території м.Одеси.

Нотаріальні дії з приводу посвідчення договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, оскаржуваний запис внесено приватним нотаріусом цього ж нотаріального округу ОСОБА_7

Іпотечний договір від 09.04.2008 року посвідчено приватним нотаріусом Одеського МНО ОСОБА_6

Відповідно до п.5 Тимчасового порядку Державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою КМ України №410 від 31.03.2004р., у редакції, що діяла станом на 24.05.2010 року, визначено, що державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою може здійснюватися будь-яким реєстратором.

Зазначена норма на час укладення договору купівлі-продажу права вимоги від 25.05.2012 року не була скасована та визнана неконституційною, а отже була чинною.

Відповідно до п.2 Порядку №410, у цьому Порядку наведені нижче терміни вживаються у такому значенні:

- реєстратори - державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, здійснюють державну реєстрацію іпотек, відомостей про обтяження чи зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, відступлення прав за іпотечним договором, передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком;

- внесення запису до Реєстру - занесення до єдиної комп'ютерної бази даних за порядковим номером відомостей про обтяження і зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, відступлення прав за іпотечним договором, передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної.

Крім того, слід зазначити, що дана норма діяла і під час внесення приватним нотаріусом оскаржуваних змін.

Більш того, колегія суддів звертає увагу ще й на те, що Порядок №410 ніяким чином не порушує прав та інтересів позивача, так як сам кредитний договір від 09.04.2008 року, укладений між позивачем та ВАТ "Сведбанк", іпотечний договір від 09.04.2008 року, договір купівлі-продажу права вимоги від 25.05.2012 року не визнані у встановленому порядку недійсними і, як свідчать матеріали справи, позика (т.б. кредитні кошти) до теперішнього часу позивачем не повернута.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Прийняття рішення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про реєстрацію змін обтяження нерухомого майна іпотекою та здійснення заміни іпотекодержателя з ПАТ "Сведбанк" на ПАТ "Дельта Банк" від 27.12.2012 року, здійснено на підставі чинного законодавства України з урахуванням часу укладення договору купівлі-продажу права вимоги та з урахування Порядку №410, а тому, відповідно, правові підстави для визнання протиправним та скасування такого запису в Державному реєстрі іпотек відсутні.

Таким чином, будь-яких порушень з боку приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вимог чинного законодавства, які б порушували права та охоронювані законом інтереси позивача, судовою колегією в ході розгляду справи не встановлено.

При цьому, одночасно необхідно звернути увагу й на той факт, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується як ВАС України, зокрема в своїх рішеннях від 18.06.2015р. (по справі №К/800/10970/15), від 11.10.2016р. (по справі №К/800/14062/16), від 13.10.2016р. (по справі №К/800/23655/16), так і ВС України, зокрема, в своїй ухвалі від 24.01.2017р.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, судова колегія оцінивши наявні у справі докази, вважає, що судом першої інстанції, в даному випадку, було порушено норми матеріального і процесуального права, що, в свою чергу, призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Отже, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів, діючи виключно в межах позовних вимог та вимог апеляційної скарги, відповідно до ст.202 КАС України, приходить до висновку про наявність усіх законних підстав для скасування постанови суду 1-ї інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні даного адміністративного позову.

Керуючись ст.ст.195,196,198,202,205,207,254 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 банк» - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

ОСОБА_8