Справа № 431/1839/16-а
Суддя: Шишов Олег Олексійович
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Колядов В.Ю.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року справа №431/1839/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Шишова О.О., суддів Геращенка І.В., Чебанова О.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області на постанову Старобільського районного суду Луганської області від 18 листопада 2016 р. у справі № 431/1839/16-а (головуючий І інстанції Колядов В.Ю.) за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до Старобільського районного суду Луганської області з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області (далі управління, відповідач, апелянт) про визнання протиправними та дискримінаційними дій щодо припинення виплати пенсії, зобовязання поновити виплату пенсії та виплатити заборгованість (а. с. 2).

Постановою суду першої інстанції від 02.02.2017 року позовні вимоги задоволенні, визнані протиправними та дискримінаційними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії та зобовязано поновити виплату пенсії позивачу та виплатити виниклу заборгованість (а.с.26-28).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідачем подана апеляційна скарга, в якій він, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (а.с.31-32).

В обгрунтування апеляційної скарги управління зазначає, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обовязкової умови для отримання соціальних послуг відповідно до ст.7 Закону України Про забезпечення прав і свобд внутрішньо переміщених осіб.

Сторони у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог статей 33-38 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами п.1 та п.2 ч.1 ст.197 КАС України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, підтверджено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції і є пенсіонером (інвалід дитинства), з травня 2015 року отримує пенсію за віком в УПФУ в Старобільському районі.

З березня 2016 року виплата пенсії позивачу була призупинена, зазначена обставина визнана сторонами.

Спірним питанням у даній справі є правомірність (протиправність) дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з березня 2016 року на підставі не підтвердження його місця перебування.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014р. №1706-VII (далі ОСОБА_3 № 1706-VII).

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно довідки №934014569 від 24.03.2015 року ОСОБА_2 взятий на облік як внутрішньопереміщена особа (а.с.13)

Частиню 1 статті 4 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (ОСОБА_3 № 1706-VII) факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

У листі від 13.06.2016 року УПСЗН Старобільської районної державної адміністрації зазначено, що дія довідки №934014569 від 24.03.2015 року яка видана ОСОБА_2 була скасована на підставі п.5 частини 1 статті 12 Закону 1706-VII.

Колегія суддів звертає увагу, що абзацем другим частини 1 статті 12 Закону 1706-VII передбачено, що рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Тобто, з зазначеної норми вбачається, що скасування довідки внутрішньо переміщеної особи здійснюється на підставі рішення керівника структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Під час розгляду справи ані відповідачем, ані УПСЗН Старобільської райдержадміністрації не було підтверджено наявність такого рішення.

Колегія при цьому зазначає, що питання дійсності довідки внутрішньо переміщеної особи, про що зазначається в апеляційній скарзі, не є значущим питанням при вирішенні справи.

Так, колегія суддів зазначає, що питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством (в редакції чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції).

Питання припинення виплати пенсії передбачено частиною 1 статті 49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, в якій зазначено, що таке припинення здійснюється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2016 року не виносилось, що підтверджено під час розгляду справи.

Так, на виконання ухвали суду про надання рішення про припинення виплати пенсії, відповідач надав лист Начальника Головного Управління Пенсійного фонду України, відповідно якого повідомлено про необхідність призупинення виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам по яким потрібна перевірка обґрунтованості продовження виплати.

При таких обставинах колегія суддів виходячи з пріоритетності норм застосовує вимоги ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та не приймає до уваги вищенаведений лист.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що УПФУ в Старобільському районі Луганської області припиняючи виплату пенсії діяло не у спосіб передбачений законодавством, то при таких обставинах колегія суддів зазначає, що припинення виплати пенсії ОСОБА_2 є незаконним.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

При таких обставинах колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який встановив порушення відповідачем вимог ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону № 1058-VI, оскільки з березня 2016 року позивачу зупинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що в частині позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобовязання його поновити нарахування та виплату пенсії з березня 2016 року суд прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо вимог про зобовязання відповідача виплатити виниклу заборгованість по пенсії в банк ПАТ «Приватбанк», колегія суддів зазначає, що відповідно ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», в редакції станом на дату прийняття рішення судом першої інстанції (18 листопада 2016 року) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Задовольняючи вимоги позивача про виплату заборгованості по пенсії через уповноважений банк ПАТ «Приватбанк», суд першої інстанції зробив висновок що такий порядок повинен бути передбачений саме законом, оскільки у ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» йдеться про виплату пенсії в порядку передбаченому законодавством.

Проте такий висновок є помилковим.

Колегія суддів звертає увагу на наявність рішення Конституційного суду України від 9 липня 1998 року N 12-рп/98, який надав офіційне тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України, за яким сфера застосування контрактної форми трудового договору визначається законодавством.

При цьому колегія суддів вважає доречним застосувати висновки по цьому рішенню, оскільки структура формулювання норми з застосуванням терміну «законодавство» у статті 21 Кодексу законів про працю України та у ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» є тотожною.

Так, Конституційний суд в своєму рішенні прийшов до висновку, що термін "законодавство", що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку що у ст.47 Закону № 1058 терміном «законодавство» охоплюються у тому числі постанови Кабінету Міністрів.

Відповідно другого абзацу, першого пункту Постанови Кабінету Міністрів від 5 листопада 2014, № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 365 від 08.06.2016, № 964 від 14.12.2016) призначені починаючи з 1 травня 2016 р. внутрішньо переміщеним особам соціальні виплати, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, виплачуються через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України.

При таких обставинах колегія суддів вважає, що порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам через установи «Ощадбанку» визначений відповідно до законодавства а висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в цій частині є помилковим.

При таких обставинах колегія суддів вважає недоречним посилання суду першої інстанції на практику ЄСПЛ а саме на рішення «Пічко проти України» щодо наявності дискримінації відносно внутрішньо переміщених осіб в частині неоднакового ставлення при виплаті пенсії через певні установи банку.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку необхідно застосовувати практику ЄСПЛ, яка полягає в тому, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], заява № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Як було наведено, вище застосування порядку виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам через установи «Ощадбанку» відповідає принципу законності.

Щодо справедливого балансу, визначеному в рішеннях ЄСПЛ, колегія суддів зазначає, що у ситуації, яка склалася в окремих територіях Луганської та Донецької областях України на які не розповсюджується влада України, застосування урядом заходів з метою ідентифікації осіб, які отримують пенсію не є свавільним та відповідає справедливому балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами основоположних прав конкретних осіб.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що встановлення певної установи банку, в даному випадку «Ощадбанку», не порушує прав позивача на отримання пенсії.

Пунктом 4 частини 1 статті 202 КАС України встановлено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції в частині задоволення вимог про зобовязання виплатити заборгованість по пенсії через уповноважений банк ПАТ «Приватбанк» прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити з частковим скасуванням рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 11, ст. 24, ст. 184, ст. 195, ст. 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, ст.202,п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ст. 211, ст. 212, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області на постанову Старобільського районного суду Луганської області від 18 листопада 2016 р. у справі № 431/1839/16-а задовольнити частково.

Постанову Старобільського районного суду Луганської області від 18 листопада 2016 р. у справі № 431/1839/16-а в частині задоволення позовних вимог про перерахування ОСОБА_2 заборгованості по пенсії на рахунок в уповноваженому банку ПАТ «Приватбанк» скасувати та в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

В решті постанову Старобільського районного суду Луганської області від 18 листопада 2016 р. у справі № 431/1839/16-а залишити без мін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя: О.О.Шишов

Судді: І.В.Геращенко

ОСОБА_4