Справа № 808/595/17
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року о 09 год. 40 хв.Справа № 808/595/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Семененко М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Апеляційного суду Запорізької області, Державної судової адміністрації України

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

07 березня 2017 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Апеляційного суду Запорізької області (далі - відповідач 1), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 2, ДСА), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову відповідачів у виплаті позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, передбаченої статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010;

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України виділити Апеляційному суду Запорізької області кошти, належні до виплати позивачу у якості неоподатковуваної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у зв'язку з виходом у відставку, у відповідності до розміру отриманої позивачем заробітної плати;

- зобов'язати Апеляційний суд Запорізької області нарахувати і виплатити позивачу одноразово неоподатковувану вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у зв'язку з виходом у відставку, у відповідності до розміру отриманої позивачем заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 23 квітня 1991 року вона працювала на посаді судді, отримала право на вихід у відставку як така, що має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років. Зазначає, що на час набуття нею права на вихід у відставку чинним законодавством України було передбачено виплату судді при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. 15 вересня 2016 року, відповідно до постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року, позивача звільнено у відставку з посади судді Апеляційного суду Запорізької області, разом з тим, при звільненні Апеляційним судом Запорізької області не було здійснено нарахування та виплату вказаної вихідної допомоги. Позивач звернулася до Апеляційного суду Запорізької області про проведення нарахування та виплати вихідної допомоги, проте, відповідач у виплаті вихідної допомоги відмовив з посиланням на відсутність права на отримання таких виплат відповідно до законодавства, яке діяло на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача. Позивач вважає протиправною відмову Апеляційного суду Запорізької області у нарахуванні та виплаті їй вихідної допомоги із посиланням на положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», та Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», оскільки правовідносини між сторонами виникли до прийняття зазначених законів.

На думку позивача, невиплата їй вихідної допомоги при виході у відставку є дискримінацією щодо неї як до судді порівняно з суддям, які вийшли у відставку раніше, та тими, хто вийшов у відставку після 30 вересня 2016 року та отримав таку допомогу на підставі ст.143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 02.06.2016. Вважає, що застосування законів і підзаконних нормативних актів, які погіршують права судді на час звільнення у відставку, суперечить конституційному принципу верховенства права.

Позивач в судове засідання не з'явилася, в позовній заяві просить розглядати адміністративну справу без її участі.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. В поданих до суду письмових поясненнях проти задоволення позовних вимог заперечив та зазначив, що на момент звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Запорізької області були відсутні правові підстави для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Вважає безпідставними доводи позивача щодо набуття права на отримання такої допомоги одночасно з набуттям права на відставку, оскільки таке право не може набуватись заздалегідь. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

В поданих до суду письмових запереченнях відповідач 2 проти задоволення позовних вимог заперечив, в обґрунтування заперечень зазначив, що постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку. На момент звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Запорізької області стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена у зв'язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, який набрав чинності з 01.04.2014. Ввказує, що з 01.04.2014 судді, які звільняються з посади судді у зв'язку із виходом у відставку, втратили право на одержання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У зв'язку з чим, на момент звільнення позивача з посади судді у відставку у відповідача 1 були відсутні законодавчо встановлені підстави для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Апеляційного суду Запорізької області. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача 2 подав до суду клопотання, в якому зазначив, що не заперечує проти розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Відповідно до приписів частини 6 статті 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду даної справи в порядку письмового провадження та на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Відповідно до вимог частини шостої статті 12 та статті 41 КАС України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 23 квітня 1991 року по 21 січня 1996 року працювала суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, а з 01 серпня 1996 року по 15 вересня 2016 року - суддею Апеляційного суду Запорізької області.

30 червня 2016 року позивачем направлено до Вищої ради юстиції заяву про звільнення з посади судді Апеляційного суду Запорізької області у відставку, заява одержана Вищою радою юстиції 02.07.2016.

Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08 вересня 2016 року, у зв'язку з поданням заяви про відставку, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Запорізької області.

Наказом Голови Апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2016 року №74-к 15 вересня 2016 року суддю судової палати з розгляду кримінальних справ ОСОБА_1 виключено зі складу суддів Апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви у відставку.

Відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 15.09.2016 №07-50/90 заробітна плата ОСОБА_1, яка враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, склала 28710,00 грн., з яких оклад - 15950,00 грн., надбавка за вислугу років 80% - 12760,00 грн.

Судом встановлено, що позивач звернулася до Апеляційного суду Запорізької області з заявою, в якій просила нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У відповіді на заяву від 03 лютого 2017 року відповідач 1 зазначив, що підстав для такої виплати немає, оскільки на момент виходу позивача у відставку відповідно до чинного нормативного регулювання виплата такої допомоги не передбачена.

Вважаючи відмову в нарахуванні та виплати вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку протиправною, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що на момент виникнення спірних правовідносин питання організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначались Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон України №2453-VI).

Відповідно до статті 100 Закону України №2453-VI (в редакції до 1 квітня 2014 року) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно з положеннями частин 1, 3, 4 статті 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною 6 статті 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Статтею 136 Закону України №2453-VI передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (далі - вихідна допомога).

Отже, за приписами Закону України №2453-VI в редакції до 1 квітня 2014 року суддя, який подав заяву про відставку, продовжував здійснювати свої повноваження та вважався звільненим у відставку з дня набрання чинності відповідним рішенням органу, який обрав або призначив суддю, у випадку позивача - постанови Верховної Ради України, і саме з цього моменту такий суддя набував право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року, яким статтю 136 Закону України №2453-VI виключено.

У подальшому до Закону України №2453-VI неодноразово вносились зміни, у тому числі Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності з 28 березня 2015 року та відповідно до якого Закон України №2453-VI викладено в новій редакції.

Статтею 111 Закону України №2453-VI (в редакції на момент подання позивачем заяви про відставку та винесення Верховною Радою України постанови, якою позивача звільнено у відставку) передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно з приписами статті 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Частиною 6 статті 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Суд зазначає, що після викладення в новій редакції та з урахуванням внесених змін Закон України №2453-VI не містить положень про виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку.

Отже, починаючи з 1 квітня 2014 року та станом на момент звільнення позивача з посади судді у відставку законодавчі підстави для виплати вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку, відсутні.

Конституційний Суд України в рішенні від 19 листопада 2013 року №1-1/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

На момент реалізації позивачем права на вихід у відставку виплата вихідної допомоги не була передбачена нормами чинного законодавства. Враховуючи чіткість та однозначність визначеності нормативного регулювання даного питання, позивач не могла очікувати на отримання такої вихідної допомоги, у зв'язку з чим її сподівання не можуть бути визнані законним та правомірними.

Посилання позивача на те, що вона отримала право на одержання вихідної допомоги водночас із набуттям права на відставку з часу, з якого її стаж роботи на посаді судді досяг 20 років, суд відхиляє з посиланням на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд зазначає, що передбачена статтею 136 Закону України №2453-VІ виплата вихідної допомоги судді пов'язувалась законодавцем з фактом виходу судді у відставку, та не залежала від дати набуття права на відставку.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону України №2453-VI в редакції, станом на дату постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку.

За таких обставин, суд приходить висновку, що станом на дату звільнення позивача з посади - 08 вересня 2016 року, а також станом на час подачі позивачем до Вищої ради юстиції заяви про вихід у відставку (02.07.2016), були відсутні передбачені законом підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

Також суд відхиляє доводи позивача щодо дискримінації та зазначає, що статтею 24 Конституції України гарантовано рівність конституційних прав і свобод громадян, а також заборону дискримінації за будь-якими ознаками.

Відповідно до чинного законодавства України нормативно-правове регулювання матеріального забезпечення суддів здійснюється окремим законом, який може встановлювати, у тому числі, право судді на отримання вихідної допомоги при виході у відставку.

Як зазначалось раніше, до 01 квітня 2014 року виплата такої допомоги була передбачена Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010, зі змінами та доповненнями.

З 30 вересня 2016 року набув чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 02.06.2016, статтею 143 якого також передбачено виплату суддям при звільненні у відставку вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, у період з 01.04.2014 до 30.09.2016 виплата вихідної допомоги судді при виході у відставку не була передбачена, при цьому таке правове регулювання застосовувалось до усіх суддів без винятку та не було поставлено у залежність від будь-яких ознак.

Враховуючи, що позивач реалізувала свою власну волю на вихід у відставку, а також була звільнена у відставку постановою Верховної Ради України у період відсутності норми про виплату вихідної допомоги, покликання позивача на порушення ст.24 Конституції України є безпідставним.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відмова відповідача 1 у нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги при виході у відставку є правомірною та обґрунтованою, в його діях та рішеннях відсутнє порушення прав та інтересів позивача. Відповідно, у Державної судової адміністрації України не виникло обов'язку виділити кошти для здійснення виплати позивачу вихідної допомоги при виході у відставку.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог судді у відставці ОСОБА_1

Керуючись статтями 2, 4, 7-12, 14, 71, 86, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.О. Семененко