Справа № 821/1762/16
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 р.м. ХерсонСправа № 821/1762/16

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Василяки Д.К.,

при секретарі: Собчук Є.В., представника відповідача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Херсонській області (далі по тексту - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги (з урахуванням збільшення позовних вимог) обґрунтовано тим, що 11.12.2008 р. позивачу відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Херсонській області видано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 ЗУ "Про імміграцію" та дозволено постійне проживання в Україні.

Позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_3, який є громадянином України з 15.05.2014 р.

Від вказаного шлюбу позивач має двох дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до свідоцтв про народження діти позивача народились в Україні, а саме в с. Ювілейне Цюрупинського району Херсонської області. На момент народження дітей, позивач та її чоловік були громадянами Узбекистану.

Позивач зазначив, що 17.03.2016 р. відповідач листом повідомив її, що проведено перевірку підстав отримання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання, під час якої з'ясовано, що дочка позивача - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 за рішенням УМВС України в Херсонській області від 26.11.2007 р. набула громадянство України за народженням відповідно до ч. 3 ст. 7 ЗУ "Про громадянством України". Однак, на момент її народження, батьки дитини були громадянами Республіки Узбекистан, тому відповідно до ст. 13 Закону Республіки Узбекистан "Про громадянство Республіки Узбекистан", дитина на момент народження якої батьки перебували у громадянстві Республіки Узбекистан, є громадянином Республіки Узбекистан, незалежно від того, народилась дитина на території Республіки Узбекистан або за її межами.

Таким чином, під час розгляду заяви про набуття ОСОБА_5 громадянства України за народженням, невірно визначено підставу для набуття громадянства України, а саме, необхідно було визначити громадянство за територіальним походженням та підставі ч. 3 ст. 8 ЗУ "Про громадянство України".

На підставі зазначеного рішення УМВС України в Херсонській області від 26.11.2007 р. щодо набуття громадянства України за народженням ОСОБА_5 підлягає відміні.

Крім того, позивачу було повідомлено, що в обміні посвідки ОСОБА_2 відмовлено на підставі п. 6 ст. 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне місце проживання та посвідки на тимчасове місце проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2012 р. № 251. 13.08.2016 р. листом № 12-5458 відповідач повідомив позивача, про відмову в обміні посвідки у зв'язку з тим, що не підтверджується законність дозволу на імміграцію.

27.09.2016 р. позивача повідомлено листом, що при проведенні додаткової перевірки законності отримання дозволу на імміграцію в Україну, встановлено, що на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 ЗУ "Про імміграцію", позивач отримав дозвіл на імміграцію в Україну, як особа, дитина якої громадянин України.

За результатами додаткової перевірки відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та визнання посвідки на постійне проживання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.

Вказані дії позивач вважає неправомірними та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України Херсонській області від 17.06.2016 р. відповідно до якого ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 оформлено громадянство на підставі ч. 3 ст. 8 ЗУ "Про громадянство України";

- прийняти рішення про реєстрацію ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянином України на підставі ч. 3 ст. 7 ЗУ "Про громадянство України", як це було у рішенні відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Херсонській від 27.1 1.2007 р.;

- визнати протиправним та скасувати рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2, що прийняте Управлінням Державної міграційної служби України в Херсонській області від 20.09.2016 р.;

- документувати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 новою посвідкою па постійне проживання в Україні.

Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи буз його участі. Позовні вимоги підтримує.

Відповідач надав до суду заперечення, які обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_8 у позивача народилася дитина - ОСОБА_5. 27.11.2007 р. прийнято рішення ВГІРФО УМВС України в Херсонській області про набуття громадянства України на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України "Про громадянство України" та видано довідку про реєстрацію дитини - громадянином України № 762/07. Вказане рішення стало підставою для оформлення позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, відповідач вказав, що рішення ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 27.11.2007 про набуття громадянства України ОСОБА_5 на підставі ч. З ст. 7 Закону України "Про громадянство України" прийнято безпідставно та підлягає відміні. Зокрема,

- дитина позивача народилася на території України відповідно свідоцтва про народження (при необхідній умові народження за межами України);

- від громадян Узбекистану згідно наданого національного паспорта позивача (при необхідній умові народження дитини від осіб без громадянства);

- набула громадянство Узбекистану відповідно до статті 13 Закону Узбекистану "Про громадянство" (при необхідній умові не набути громадянство жодної держави);

- відсутня декларація позивача про не набуття особою громадянства іншої держави за народженням (форма 6 затверджена наказом МВС України від 20.07.2006 №716).

Так, відповідач вказав, що дитина позивача набула громадянства України на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України "Про громадянство України" неправомірно.

Крім того зазначав, що 11.12.2008 за № 5/2876 ВГІРФО УМВС України в Херсонській області оформлено дозвіл на імміграцію в Україну, як матері громадянки України та надано довідку про реєстрацію дитини громадянином України на підставі ч. З ст. 7 Закону України "Про громадянство України".

Під час розгляду заяви про обмін посвідки на постійне проживання УДМСМ України перевірено законність оформлення ВГІРФО УМВС України в Херсонській області громадянства України дитини позивача на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України "Про громадянство України" ході якої встановлено, що рішення ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 27.11.2007 про оформлення набуття громадянства України за народженням дитиною позивача прийнято безпідставно.

21.09.2016 прийнято рішення УДМС України в Херсонській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну у зв'язку з відміною рішення ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 27.11.2007 про набуття громадянства України ОСОБА_5 на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України "Про громадянство України", як таке що прийняте безпідставно.

На підставі вказаного вважає оскаржувані рішення правомірними та такими, що не підлягають скасуванню.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечення підтримав та просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне: 11.12.2008 р. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Херсонській області видано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 ЗУ "Про імміграцію" та дозволено постійне проживання в Україні.

Позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 який є громадянином України з 15.05.2014 р.

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 27 березня 2007 року, ІНФОРМАЦІЯ_8 у позивача народилася дитина - ОСОБА_5.

19 жовтня 2007 року позивач звернувся до ВГІРФО УМВС України в Херсонській області з клопотанням про оформлення набуття дитиною ОСОБА_5 громадянства України за народженням відповідно до частини 3 статі 7 Закону України "Про громадянство України".

26 листопада 2007 ВГІРФО УМВС України в Херсонській області прийнято рішення про набуття громадянства України на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України "Про громадянство України" та видано довідку про реєстрацію дитини - громадянином України № 762/07.

13 березня 2008 року позивачем подано до Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Херсонській області заяву № 218/08 про надання дозволу на імміграцію.

Висновком про надання дозволу на імміграцію № 31/09, затверджений начальником УМВС України в Херсонській області 14 грудня 2008 р. позивачу надано дозвіл на імміграцію в України у зв'язку з тим, що її дитина зареєстрована громадянином України, на підставі ч.3 п. 1 ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

11 грудня 2008 р. за № 5/2876 ВГІРФО УМВС України в Херсонській області оформлено дозвіл на імміграцію в Україну.

23 квітня 2009 р. позивач документована ВГІРФО УМВС України в Херсонській області посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2.

ОСОБА_2 02 грудня 2014 р. документована посвідкою на постійне проживання в Україні у зв'язку з обміном національного паспорта громадянина Узбекистану серії НОМЕР_3.

23 лютого 2016 року УДМС України в Херсонській області прийнято рішення про відмову у обміні посвідки на постійне проживання у зв'язку із досягненням 45- річного віку у зв'язку з проведенням перевірки підстав отримання дозволу на імміграцію.

Судом встановлено, що головним спеціалістом відділу громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України УДМС України в Херсонській області Солдатовою О.М. проведено перевірку підстав оформлення набуття громадянства України за народженням ОСОБА_5 В ході перевірки встановлено, що за рішенням УМВС України в Херсонській області ОСОБА_2 отримала дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" (донька ОСОБА_5 - громадянка України). Зазначено, що ОСОБА_5 набула громадянство України за народженням відповідно до ч. 3 ст. 7 ЗУ "Про громадянством України". Однак, на момент її народження, батьки дитини були громадянами Республіки Узбекистан. Згідно з ст. 13 Закону Республіки Узбекистан "Про громадянство Республіки Узбекистан", дитина на момент народження якої батьки перебували у громадянстві Республіки Узбекистан, є громадянином Республіки Узбекистан, незалежно від того, народилась дитина на території Республіки Узбекистан або за її межами.

На підставі вказаного вирішено рішення УМВС України в Херсонській області від ІНФОРМАЦІЯ_9 про набуття громадянства України за народженням відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженкою Херсонської області, відмінити як таке, що прийняте безпідставно.

Результати перевірки оформлено висновком щодо перевірки підстав оформлення набуття громадянства України за народженням ОСОБА_5, затвердженим заступником начальника УДМС України в Херсонській області 14 березня 2016 р.

Рішенням УДМС України в Херсонській області від 17 червня 2016 року ОСОБА_5 набула громадянство України на підставі ч. 3 ст. 8 Закону України "Про громадянство України".

Головним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб громадянства УДМС України в Херсонській області Курятою Д.М., проведено додаткову перевірку матеріалів справи № 12992 відносно громадянки Узбекистану ОСОБА_2 за результатами якої складено Висновок. Вказаним висновком вирішено:

- скасувати повністю рішення УМВС України в Херсонській області від 11.12.2008 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, на підставі пункту 6 статті 12 Закону України "Про імміграцію";

- про прийняте рішення повідомити заявницю;

- посвідку на постійне проживання ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 від 02.12.2014 визнати недійсною, вжити заходи щодо вилучення та знищити у встановленому законодавством порядку;

- вжити заходи щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 по посвідці на постійне проживання та контролю за законністю перебування іноземної громадянки на території України;

- направити повідомлення до Держприкордонслужби України та ДМС України.

Вказаний висновок затверджено т.в.о. начальника УДМС України в Херсонській області 20 вересня 2016 року.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Статтею 5 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) визначено, що держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови, для зміцнення сім'ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Відповідно до пункту 1 Положення про державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 405/2011, Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України та входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (далі по тексту - Закон України від 07.06.2001 № 2491-III) встановлено, що цей закон визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про громадянство" від 18.01.2001 № 2235-III, громадянство України - правовий зв'язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов'язках.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про громадянство України" (в редакції від 20.06.2007 р.) громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Згідно з ст.2 Закону України "Про громадянство України" (в редакції від 20.06.2007 р.) законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: 1)єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; 2) запобігання виникненню випадків безгромадянства; 3) неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; 4) визнання права громадянина України на зміну громадянства; 5) неможливості автоматичного набуття громадянства України іноземцем чи особою без громадянства внаслідок укладення шлюбу з громадянином України або набуття громадянства України його дружиною (чоловіком) та автоматичного припинення громадянства України одним з подружжя внаслідок припинення шлюбу або припинення громадянства України другим з подружжя; 6) рівності перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку і моменту набуття ними громадянства України; 7) збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.

Крім того, відповідно до ст.15 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на громадянство, ніхто не може бути безпідставно позбавлений громадянства або права змінити своє громадянство.

Стаття 6 Закону України "Про громадянство України" визначає підстави набуття громадянства України.

Так, згідно з п.1 ч.1 ст.6 Закону України "Про громадянство України" громадянство України набувається за народженням.

Стаття 7 Закону України "Про громадянство України" (в редакції станом на 20.06.2007 р.) визначає набуття громадянства України за народженням: особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України; особа, яка народилася на території України від осіб без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, є громадянином України; особа, яка народилася за межами України від осіб без громадянства, які постійно на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства іншої держави, є громадянином України; особа, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, є громадянином України; особа, яка народилася на території України, одному з батьків якої надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків або набула за народженням громадянство того з батьків, якому надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, є громадянином України; особа, яка народилася на території України від іноземця і особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства того з батьків, який є іноземцем, є громадянином України; новонароджена дитина, знайдена на території України, обоє з батьків якої невідомі (знайда), є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відповідно до ст.14 Закону України "Про громадянство України" (в редакції станом на 20.06.2007 р.), дитина, яка є іноземцем або особою без громадянства, один з батьків якої є громадянином України, а другий є особою без громадянства, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України; дитина, яка є особою без громадянства, один з батьків якої є громадянином України, а другий є іноземцем, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України; дитина, яка є іноземцем або особою без громадянства, батьки якої перебувають у громадянстві України, реєструється громадянином України за клопотанням одного з батьків; дитина, яка є іноземцем, один із батьків якої є громадянином України, а другий - іноземцем, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України; датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Тобто, з урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_5 є громадянином України з моменту народження як особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням.

При цьому, суд зазначає, що згідно з ст.17 Закону України "Про громадянство України" громадянство України припиняється: внаслідок виходу з громадянства України; внаслідок втрати громадянства України; за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Під час розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_5 будь-яких заяв про вихід з громадянства України не подавала, громадянство іншої держави не отримувала, документів на отримання громадянства іншої держави не подавала.

Судом встановлено, що відповідно до довідки № 762/07 про реєстрацію особи громадянином України від 27.11.2007 ОСОБА_5 є громадянином України з 26.11.2007 року.

Щодо посилання у Висновку перевірки підстав оформлення набуття громадянства України за народженням ОСОБА_5, затвердженим заступником начальника УДМС України в Херсонській області Івановим Д.В. 14 березня 2016 р. на ст. 13 Закону 13 Закону Республіки Узбекистан "Про громадянство Республіки Узбекистан", суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифіковано Україною 27.02.1991 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 2 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено. що держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи, до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 16 ЗУ "Про міжнародні договори", міністерства та інші центральні органи виконавчої, влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, інші органи державної влади, до відання яких віднесені питання, що регулюються міжнародними договорами України, забезпечують дотримання і виконання зобов'язань, взятих за міжнародними, договорами України, стежать за здійсненням прав, які випливають з таких договорів для України, і за виконанням іншими сторонами міжнародних договорів України їхніх зобов'язань.

Відповідно до ст. 2 Положення про Державну міграційну службу України,, Держана міграційна служба України у своїй діяльності керується Конституцією та законами. України., указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

При цьому, суд зазначає, що відповідач під час здійснення своїх функцій керується як національним законодавством України, так і міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Однак Закон Республіки Узбекистан "Про громадянство Республіки Узбекистан" не є нормативним актом України або міжнародним договором.

Також суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Договору між Україною та Республікою Узбекистан про запобігання виникненню випадків подвійного громадянства, підписаний 15.12.1996 р. та ратифікований Верховною Радою України відповідно до ЗУ "Про ратифікацію Договору між Україною та Республікою Узбекистан про запобігання виникненню випадків подвійного громадянства", після набуття чинності цим Договором кожна з Договірних Сторін не буде надавати громадянство особам, які мають громадянство іншої Договірної Сторони.

Законом України "Про денонсацію Договору між Україною та Республікою Узбекистан про запобігання виникненню випадків подвійного громадянства" від 10.12.2003 № 1370-IV, договір між Україною та Республікою Узбекистан про запобігання виникненню випадків подвійного громадянства денонсовано.

Таким чином, Договір між Україною та Республікою Узбекистан про запобігання виникненню випадків подвійного громадянства втратив свою силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЗУ "Про міжнародні договори", припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов'язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов'язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.

Отже, суд приходить до висновку, про неправомірність дій відповідача, щодо посилання у висновках перевірки на положення Закону Республіки Узбекистан.

Крім того, суд зазначає, що ОСОБА_5 фактично на час прийняття рішення Управління Державної міграційної служби України Херсонській області від 17.06.2016 р. була громадянином України.

На підставі вказаного суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України Херсонській області від 17.06.2016 р. відповідно до якого ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 оформлено громадянство на підставі ч. 3 ст. 8 ЗУ "Про громадянство України" підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про прийняття рішення про реєстрацію ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянином України на підставі ч. 3 ст. 7 ЗУ "Про громадянство України", як це було у рішенні відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Херсонській від 27.11.2007 р. суд зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

При цьому, врахувавши норми ст.11 КАС України, суд приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача є скасування висновку щодо перевірки підстав оформлення набуття громадянства України за народженням ОСОБА_5, затверджений Заступником начальника УДМС України в Херсонській області Івановим Д.В. 14 березня 2016 року та вважати ОСОБА_5 як таку, що набула громадянство України за народженням відповідно до частини 3 статті 7 Закону України "Про громадянство України", як зазначено в рішенні УМВС України в Херсонській області від 26 листопада 2007 року.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2, яке прийняте Управлінням Державної міграційної служби України в Херсонській області від 20.09.2016 р. суд зазначає, що підставою для оформлення позивачу дозволу на імміграцію в Україну стало рішення відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Херсонській від 27.11.2007 р. відповідно до якого дочка позивача - ОСОБА_5 набула громадянство України па підставі ч. 3 ст. 7 ЗУ "Про громадянство України" суд зазначає наступне.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України № 2491-III (в редакції, чинній на момент отримання дозволу), дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені ст.12 Закону України "Про імміграцію", згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, дозвіл на імміграцію може бути скасований у випадках, передбачених п.п. 1-5 ст.12 вказаного Закону, а також в інших випадках, передбачених законами України. Тобто такі "інші випадки", відповідно до наведеної правової норми, мають бути передбачені виключно законами України.

Зважаючи, що відповідачем не надано достатньо підстав для підтвердження правомірності своїх дій щодо прийняття рішення від 17.06.2016 р. про визнання рішення УМВС України в Херсонській області від 27.11.2007 про набуття громадянства України за народженням відповідно до частини 3 статті 7 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та те, що суд в ході розгляду справи дійшов до висновку, що вказане рішення є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, суд зазначає, що ОСОБА_2 є матір'ю громадянина України. Вказане підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_8

Отже, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" має право на дозвіл на імміграцію поза квотою.

При цьому, суд зазначає, ОСОБА_2 звернулась до ВГІРФО Цюрупинського РВ УМВС України в Херсонській області із заявою № 218/08 про надання дозволу на імміграцію. До заяви додано наступні документи: ксерокопію паспорта, ксерокопію свідоцтва про народження дітей, ксерокопію свідоцтва про народження, довідка про місце проживання дочки.

За результатами розгляду вказаної заяви позивачу видано 11 грудня 2008 року ВГІРФО УМВС України в Херсонській області дозвіл на імміграцію в Україну.

З огляду на зазначене, суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо відсутності підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію, оскільки, орган, який виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, прийнявши і провівши перевірку відповідних документів, які були надані ОСОБА_2, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, не виявив та надав позивачу посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Також суд зазначає, що помилки при документуванні ОСОБА_2 допущено не з вини позивача. При цьому, саме рішення вичерпало себе в дії з моменту його прийняття.

При цьому, ОСОБА_5 на теперішній час вже є громадянином України.

Зважаючи на вказане, суд також приходить до висновку, що відповідачем при прийнятті рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 від 20.09.2016 р. не дотримано принципу пропорційності.

Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку про задоволення вказаної позовної вимоги.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача документувати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 новою посвідкою па постійне проживання в Україні, суд не вбачає підстав для її задоволення, оскільки це є втручання в діяльність Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, а саме, в дискреційні повноваження.

Таким чином, врахувавши норми ст.11 КАС України, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов'язання Управління Державної міграційної служби України у Херсонській області вжити заходи щодо документування ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 новою посвідкою на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій.

Проаналізувавши викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України судові витрати належать до відшкодування на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Херсонській області.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови. .

Керуючись ст.ст.2,8,9,12,17,19,158,159, 160-163,167 КАС України, суд -

постановив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Херсонській області від 17.06.2016 р. відповідно до якого ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_8 оформлено громадянство на підставі ч. 3 ст. 8 Закону України "Про громадянство".

Скасувати висновок щодо перевірки підстав оформлення набуття громадянства України за народженням ОСОБА_5, затверджений Заступником начальника УДМС України в Херсонській області Івановим Д.В. 14 березня 2016 року.

Вважати ОСОБА_5 як таку, що набула громадянство України за народженням відповідно до частини 3 статті 7 Закону України "Про громадянство України", як зазначено в рішенні УМВС України в Херсонській області від 26 листопада 2007 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення про скасування дозволу на імміграцію в України ОСОБА_2, що прийнято Управлінням Державної міграційної служби України у Херсонській області від 20 вересня 2016 року.

Зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Херсонській області вжити заходи щодо документування ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 новою посвідкою на постійне проживання в Україні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2204 (дві тисячі двісті чотири) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Херсонській області () шляхом безспірного списання з рахунків органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 31 березня 2017 р.

Суддя Василяка Д.К.

кат. 3.1.3