Справа № 807/1185/16
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 березня 2017 року м. Ужгород№ 807/1185/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Гаврилка С.Є., суддів Луцовича М.М. та Рейті С.І.

з участю секретаря судового засідання Кубічек Н.І.

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2 банку України, представник ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 банку України про визнання наказу протиправним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інших виплат, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 30 березня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Постанову у повному обсязі було складено 04 квітня 2017 року.

06 вересня 2016 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 банку України, якою просить суд: "1. Визнати незаконним та скасувати наказ ОСОБА_2 банку України про звільнення від 10 серпня 2016 року № 3305-к; 2. Поновити мене на посаді головного аудитора ОСОБА_4 аудиту ОСОБА_2 банку України; 3. Стягнути з ОСОБА_2 банку України в мою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 серпня 2016 року до дня поновлення на роботі, компенсацію за роботу у вихідні дні в розмірі 15613,68 грн. (середньоденний заробіток 600,53 грн. * 13 днів * 2), компенсацію за час несвоєчасної видачі трудової книжки 11410,00 грн.; надбавку за вислугу років та надбавку за ранг державного службовця в розмірі 7583,05 грн.; невиплачену заробітну плату за період з 15 березня 2016 року до 25 квітня 2016 року в розмірі 16395,44 грн.; 4. Винести окрему ухвалу про притягнення до відповідальності службових осіб, винних в незаконному звільненні та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі".

30 вересня 2016 року позивач надіслав до суду заяву про зміну (уточнення) позовних вимог, у відповідності до якої просив: "1.Визнати незаконним та скасувати наказ ОСОБА_2 банку України про звільнення від 10 серпня 2016 року № 3305-к; 2. Поновити мене на посаді головного аудитора ОСОБА_4 аудиту ОСОБА_2 банку України; 3. Стягнути з ОСОБА_2 банку України в мою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 серпня 2016 року до дня поновлення на роботі, компенсацію за роботу у вихідні дні в розмірі 15613,68 грн.(п'ятнадцять тисяч шістсот тринадцять) грн. 68 коп. (середньоденний заробіток 600,53 грн. * 13 днів * 2), компенсацію за час несвоєчасної видачі трудової книжки 21018,42 ( двадцять одна тисяча вісімнадцять) грн.. 42 коп.; надбавку за вислугу років та надбавку за ранг державного службовця в розмірі 7583,05( сім тисяч пятсот вісімдесят три) грн. 05 коп.; невиплачену заробітну плату за період з 15 березня 2016 року до 25 квітня 2016 року в розмірі 16395,44 ( шістнадцять тисяч триста девяносто пять) грн. 44 коп.; 4. Винести окрему ухвалу про притягнення до відповідальності службових осіб, винних в незаконному звільненні та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі".

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач згідно до наказу відповідача від 24 листопада 1995 року № 2008 був прийнятий на посаду головного ревізора, а з 23 лютого 2012 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів відповідача ОСОБА_4 аудиту. Наказом від 30 червня 2015 року № 3268-к позивача було звільнено із займаної посади, у зв'язку з реорганізацією ОСОБА_4 аудиту відповідача, на підставі статті 40 пункту 1 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП України). Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року № 308/8864/15-ц було визнано недійсним та скасовано наказ директора ОСОБА_4 персоналу ОСОБА_2 банку України від 30 червня 2015 року №3268-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_2 банку України ОСОБА_4 аудиту. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_2 банку України ОСОБА_4 аудиту з 01 липня 2015 року. Стягнуто з ОСОБА_2 банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2015 року по день винесення рішення суду в сумі 93 284,40 грн.. Наказом ОСОБА_2 банку України від 19 квітня 2016 року № 16-10-к позивача поновлено на попередній роботі. Однак, наказом ОСОБА_2 банку України від 10 серпня 2016 року № 3305-к "Про звільнення ОСОБА_1О." позивача знову звільнено із займаної посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_2 банку України ОСОБА_4 аудиту з 10 серпня 2016 року у звязку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі статті 40 пункту 1 КЗпП України. Позивач вказує, що відповідачем при звільненні позивача не враховано стаж роботи позивача в Національному банку України більше 19 років, його високу кваліфікацію, що підтверджується встановленням високої надбавки за професійність до посадового окладу 60%. Про наступне вивільнення позивача відповідач не попередив за 2 місяці. Підставою звільнення відповідач вважає попередження позивача від 31 березня 2015 року перед першим незаконним звільненням 30 червня 2015 року. Окрім того, позивач наголошував, що трудова книжка не видана йому по теперішній час. При звільненні 10 серпня 2016 року позивачу не було виплачено усіх сум, що належали мені під час звільнення. Посилаючись на такі обставини позивач вважає наказ про звільнення з роботи від 10 серпня 2016 № 3305-к протиправним, а відтак і таким звільнення.

Розгляд даної справи неодноразово відкладався у звязку з існуванням на те обєктивних причин.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 березня 2017 року у відповідності до статті 157 частини 1 пунку4 КАС України було закрито провадження у даній справі в частині позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 банку України на користь ОСОБА_1 компенсації за роботу у вихідні дні у розмірі 15613,68 грн..

Під час судового розгляду позивач підтримав позовну заяву та просив її задовольнити з підстав, наведених у ній та заяві про зміну (уточнення) позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення уточненого позову в повному обсязі, з підстав викладених в наданих суду письмових запереченнях та просив відмовити в задоволенні уточнених позовних вимог. Зокрема, представник відповідача зазначав, що з метою вдосконалення організаційної структури ОСОБА_2 банку України постановою Правління ОСОБА_2 банку України від 01 грудня 2014 року № 759 "Про внесення змін до структури центрального апарату ОСОБА_2 банку України" та наказу від 15 грудня 2014 року № 2536-к "Про скорочення штату працівників окремих підрозділів ОСОБА_2 банку України" було виключено із структури центрального апарату ОСОБА_4 аудиту із скороченням штату та чисельності працівників і створено ОСОБА_4 внутрішнього аудиту. У зв'язку із наведеним, позивача звільнено із займаної посади з 10 серпня 2016 року. При цьому, позивачу були запропоновані наявні вакантні посади. У звязку з тим, що позивач відмовився від запропонованих посад, його було звільнено з займаної посади. Повторне попередження про наступне вивільнення при звільненні позивача з роботи з 10 серпня 2016 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України позивачу не надавалось, оскільки були усунуті порушення правил вивільнення працівника, у звязку з якими працівника було поновлено на роботі. Представник відповідача вважає, що відбулося скорочення штату, а переважного права на працевлаштування на нову посаду позивач не має. Також, відповідачем були проведені виплати позивачеві під час звільнення всі належних йому сум. Додатково зазначив, що вимоги щодо компенсації за роботу у вихідні дні, які заявляє позивач вже були предметом судового розгляду і постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року, що ухвалена в адміністративній справі № 308/8864/15-ц позивачу відмовлено у задоволенні цих вимог, а тому у цій частині належить закрити провадження. Трудова книжка позивача знаходиться в ОСОБА_4 персоналу НБУ у м. Києві, у м. Ужгород трудова книжка могла бути видана позивачу лише на підставі його особистої заяві про надіслання її поштою на відповідну адресу. Такої заяви позивачем не надавалось. Відтак, представник відповідача просив у задоволенні уточнених позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються уточнені позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що уточнена позовна заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із статтею 2 Закону України "Про ОСОБА_2 банк України" ОСОБА_2 банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до статті 72 частини першої КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, к яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. Судовим рішенням постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року, що ухвалена в адміністративній справі № 308/8864/15-ц за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 банку України про визнання протиправними дій та рішень, визнання недійсним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, стягнення матеріальної шкоди, компенсації та моральної шкоди , яке набрало законної сили 25 травня 2016 року встановлено, що позивач у відповідності до наказу відповідача від 24 листопада 1995 року № 2008 був прийнятий на посаду головного ревізора ревізійного відділу при Закарпатському обласному управлінні ОСОБА_2 банку України. Згодом, наказом № 310-к від 23 лютого 2012 року позивача було переведено на посаду головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_2 банку України ОСОБА_4 аудиту. У відповідності до постанов Правління відповідача від 01 грудня 2014 року №759, №761, №762 відповідачем було прийнято наказ від 15 грудня 2014 року № 2536-к "Про скорочення штату працівників окремих підрозділів ОСОБА_2 банку України", згідно з яким скорочено штат і чисельність працівників ОСОБА_4 аудиту. Також, даним наказом доручено Директору ОСОБА_4 персоналу ОСОБА_5 попередити працівників, які підлягають вивільненню про їх скорочення і вжити інших організаційних заходів відповідно до вимог законодавства України (а.с.а.с. 62, 75-81). Так, Директором ОСОБА_4 персоналу відповідача було підготовлено попередження про наступне звільнення позивача із займаної посади на підставі статті 40 пункту 1 КЗпП України. Наказом відповідача від 30 червня 2015 року № 3268-к було звільнено позивача - головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_2 банку України ОСОБА_4 аудиту з роботи у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників, за статтею 40 пункту 1 КЗпП України.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року, що ухвалена в адміністративній справі № 308/8864/15-ц було визнано недійсним та скасовано наказ директора ОСОБА_4 персоналу ОСОБА_2 банку України від 30 червня 2015 року №3268-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_2 банку України ОСОБА_4 аудиту. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_2 банку України ОСОБА_4 аудиту з 01 липня 2015 року. Стягнуто з ОСОБА_2 банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2015 року по день винесення рішення суду в сумі 93 284,40 грн. (а.с.а.с. 75-81).

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді 01 липня 2015 року звернуто до негайного виконання.

Відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 банку України залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року у справі № 308/8864/15-ц без змін (номер рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 58015470).

Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 29 червня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 банку України на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 банку України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування матеріальної та моральної шкоди (номер рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень 58703941).

Наказом ОСОБА_2 банку України від 19 квітня 2016 року № 1610-к позивача поновлено на попередній роботі. З цим наказом ознайомлено позивача 25 квітня 2016 року (а.с. 18).

Наказом ОСОБА_2 банку України від 22 квітня 2016 року №1703-к позивачу встановлений посадовий оклад в розмірі 8020,00 грн. (а.с. 19).

Відповідно до доповнення до попередження про звільнення від 31 березня 2015 (саме доповнення не містить дати), у звязку із наступним звільненням позивачеві запропоновано наступні вакантні посади: інспектора відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації ОСОБА_4 забезпечення діяльності ОСОБА_2 банку України із посадовим окладом 3850 грн., а також прибиральника службових приміщень Комплексу харчування ОСОБА_4 забезпечення діяльності ОСОБА_2 банку України із посадовим окладом 5440 грн. (а.с. 66). Копію цього додатку до попередження позивачем отримано 15 липня 2016 року. Також відповідачем 15 липня 2016 року складено акт про ознайомлення позивача із вищезазначеними вакантними посадами (а.с. 67).

Наказом відповідача від 10 серпня 2016 року № 3305-к "Про звільнення ОСОБА_1О." позивача звільнено з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_2 банку України ОСОБА_4 аудиту у звязку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі статті 40 пункту 1 КЗпП України з 10 серпня 2016 року. Як підстави звільнення в наказі зазначені: попередження про звільнення від 31 березня 2015 року (з доповненням), постанова Правління ОСОБА_2 банку України від 01 грудня 2015 року №759 "Про внесення змін до структури центрального апарату ОСОБА_2 банку України", наказ ОСОБА_2 банку України від 15 грудня 2014 року № 2536-к "Про скорочення штату працівників окремих підрозділів ОСОБА_2 банку України" (а.с. 20).

Звільнення позивача з роботи суд вважає незаконним з наступних підстав.

Відповідно до статті 3 частини 1 пункту 15 КАС України публічна служба діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, будь-яка публічна служба є державною службою.

Згідно з статтею 9 частиною другою "Особливості правового регулювання статусу державних службовців державних органів та їх апарату" Закону України "Про державну службу" регулювання правового становища державних службовців, що працюють в органах прокуратури, апаратах судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ, ОСОБА_2 антикорупційного бюро України та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Відповідно до статті 64 частин першої і четвертої Закону України "Про ОСОБА_2 банк України" умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов'язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців ОСОБА_2 банку визначаються Законом України "Про державну службу". Службовці ОСОБА_2 банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу", якщо цей Закон не встановлює іншого.

Статтею 30 частиною першою Закону України "Про державну службу" встановлено, що підставами припинення державної служби є загальні підстави, передбачені Кодексом законів про працю України, і підстави, визначені даним Законом.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за статтею 41 пунктом 1 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 2 частини першої, статті 4 частини другої Закону України "Про ОСОБА_2 банк України", ОСОБА_2 банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. ОСОБА_2 банк є юридичною особою, має відокремлене майно, що є об'єктом права державної власності і закріплено за ним на праві господарського відання.

Згідно з статтею 64 частиною третьою Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Судовим рішенням у справі № 308/8864/15-ц за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 банку України про визнання протиправними дій та рішень, визнання недійсним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, стягнення матеріальної шкоди, компенсації та моральної шкоди встановлено, що відповідач протягом 2014 - 2015 років проводив зміни в організації виробництва і праці.

Так, наказами ОСОБА_2 банку України 09 вересня 2014 року № 1634-к "Про скорочення вакантних посад у підрозділах ОСОБА_2 банку України та від 24 жовтня 2014 року № 1854-к "Про внесення змін до наказу ОСОБА_2 банку України від 09 вересня 2014 року № 1634-к" передбачено скоротити відповідно до законодавства України всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів ОСОБА_2 банку України станом на 10 вересня 2014 року, та ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку.

Постановою Правління ОСОБА_2 банку України від 22 серпня 2014 року № 523 затверджено Стратегічну програму реформування банківської системи та реорганізації ОСОБА_2 банку України. Пунктом 6 постанови Правління ОСОБА_2 банку України від 30 жовтня 2014 року № 694 "Про внесення змін до організаційної структури ОСОБА_2 банку України" передбачено до 01 грудня 2014 року подати на розгляд Правління проект постанови про реорганізацію структури ОСОБА_2 банку України .

Постановою Правління ОСОБА_2 банку України від 01 грудня 2014 року № 759 "Про внесення змін до структури центрального апарату ОСОБА_2 банку України" з метою вдосконалення організаційної структури центрального апарату ОСОБА_2 банку України та на виконання пункту 6 постанови Правління ОСОБА_2 банку України від 30 жовтня 2014 року № 694 "Про внесення змін до організаційної структури ОСОБА_2 банку України" були внесені зміни до структури центрального апарату ОСОБА_2 банку України, зокрема, виключено із структури ОСОБА_4 аудиту із скороченням штату та чисельності працівників та створено ОСОБА_4 внутрішнього аудиту; передано з 01 грудня 2014 року до ОСОБА_4 внутрішнього аудиту всі функції, що виконував ОСОБА_4 аудиту; установлено, що працівники ОСОБА_4 аудиту забезпечують виконання повноважень та посадових обов'язків до завершення процедури скорочення штату або переведення на інші посади. Затверджено структуру ОСОБА_4 внутрішнього аудиту з 01 грудня 2014 року і з 01 червня 2015 року; затверджено граничну чисельність працівників ОСОБА_4 внутрішнього аудиту. Зобов'язано ОСОБА_4 персоналу унести відповідні зміни до штатного розпису центрального апарату ОСОБА_2 банку України в установленому порядку; підготувати проект наказу про скорочення штату працівників ОСОБА_4 аудиту; після затвердження відповідних змін до штатного розпису центрального апарату ОСОБА_2 банку України попередити працівників, які підлягають вивільненню, відповідно до вимог законодавства України про працю .

Наказом ОСОБА_2 банку України від 15 грудня 2014 року № 2536-к "Про скорочення штату працівників окремих підрозділів ОСОБА_2 банку України" відповідно до вимог статті 40 пункту 1 , статей 43, 49-2, 49-4 КЗпП України скорочено штат і чисельність працівників, в тому числі ОСОБА_4 аудиту. Зобов'язано директора ОСОБА_4 персоналу попередити працівників, які підлягають вивільненню, про їх скорочення і вжити інших організаційних заходів відповідно до вимог законодавства України (а.с.а.с. 62, 75-81).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 40 частиною 1 пунктом 1 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Проте, відповідно до статті 36 частини третьої КЗпП України, розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 19 постанови від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", навіть у разі зміни власника підприємства (установи, організації), чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Однак, відповідач не надав доказів, що відбулося фактичне скорочення чисельності або штату працівників.

Так, із структури центрального апарату ОСОБА_2 банку виключено ОСОБА_4 аудиту та створено ОСОБА_4 внутрішнього аудиту; передано з 01 грудня 2014 року до ОСОБА_4 внутрішнього аудиту всі функції, що виконував ОСОБА_4 аудиту .

Фактично змінилася організаційна структура відповідача, оскільки його структурний підрозділ ОСОБА_4 аудиту перетворено на ОСОБА_4 внутрішнього аудиту, якому передано всі функції ОСОБА_4 аудиту. Проте, відповідач не надав доказів, що зміни в структурі призвели до зменшення чисельності працівників та посад.

Крім того, згідно з статтею 40 частиною другою КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 частин першої, другої і третьої КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким чином, КЗпП України визначено порядок та умови розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору у випадках зміни в організації виробництва і праці.

Крім того, судом зазначається, що із конструкції норми статті 49-2 КЗпП України можна зробити висновок, що із попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Тобто якщо працівнику пропонується інша робота (вакантна посада) і особа не погоджується на таку пропозицію, то звільнення можливе лише після спливу двох місяців, оскільки попередження про наступне вивільнення працівника доводиться до нього не пізніще ніж за два місяці до звільнення (стаття 49-2 частина 1 КЗпП України), а з таким попередженням одночасно пропонується інша робота (стаття 49-2 частина 3 КЗпП України). Таким чином запропонувавши позивачеві 15 липня 2016 року вакантні посади звільнення могло відбутися через два місяці.

У відповідності до статті 161 частини 2 КАС України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, згідно до постанови Верховного Суду України від 19 травня 2015 року у справі № 21-107а15 зазначено, що виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої і третьої статті 49-2 КЗпП України колегія суддів дійшла висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Також, згідно до постанови Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-491цс15 власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У відповідності до постанов Верховного Суду України від 10 березня 2015 року та від 01 квітня 2015 року, містяться висновки про те, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику всі вакансії, які відповідають освіті, кваліфікації та досвіду працівника і які існують на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Відтак, виходячи з нормативного тлумачення статті 40 частини 1, статті 49-2 частин 1 та 3 КЗпП України слідує висновок, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Постановою, що ухвалено Закарпатським окружним адміністративним судом 14 березня 2016 року у справі № 308/8864/15-ц також встановлено, що зміни в організації виробництва і праці у відповідача мали місце і позивача про наступне вивільнення попереджено відповідачем за два місяці до звільнення з роботи. Проте, власником - відповідачем ОСОБА_2 банком України не надано доказів фактичного скорочення штату або чисельності працівників та не додержано інших норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Суд не вважає, що відповідач належно виконав вимоги статті 40 частини другої, статті 49-2 частини третьої КЗпП України щодо працевлаштування позивача, запропонувавши йому роботу прибиральника службових приміщень та інспектора відділу, оскільки запропоновано лише іншу вакантну роботу, яку позивач може виконувати, але не запропоновано вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, хоча, як встановлено судом із наданих позивачем роздруківок з офіційного інтернет - представництва ОСОБА_2 банку України та на сайті robota.ua у відповідача станом на 15 липня 2016 року були наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача; відповідачем оголошувалися конкурси на зайняття вакантних посад державних службовців (а.с.а.с. 21-27).

Відповідно до статті 15 Закону України "Про державну службу" прийняття на державну службу здійснюється на конкурсній основі. Однак, згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, переведення позивача на іншу роботу при звільненні з роботи у зв'язку із скороченням штату і чисельності працівників може здійснюватися без конкурсного відбору. Крім того, відповідно до пункту 5 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15 лютого 2002 року № 169, переведення на рівнозначну або нижчу посаду в одному державному органі, а також просування по службі державних службовців, які зараховані до кадрового резерву чи успішно пройшли стажування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, може здійснюватися без конкурсного відбору.

Проте, відповідач не надав доказів, чи були на той час у банку наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача, які можна було запропонувати позивачу, що є обовязком роботодавця відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України.

Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням вимог Кодексу законів про працю України.

При цьому те, що зміни в організації виробництва і праці у відповідача мали місце, проте, відповідачем ОСОБА_2 банком України не надано доказів фактичного скорочення штату або чисельності працівників встановлено судовим рішенням від 14 березня 2016 року у справі № 308/8865/15-ц за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 банку України про визнання протиправними дій та рішень, визнання недійсним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, стягнення матеріальної шкоди, компенсації та моральної шкоди , яке набрало законної сили 25 травня 2016 року (а.са.с. 75-81).

За таких обставин наказ від 10 серпня 2016 року №3305-к "Про звільнення ОСОБА_1О." є протиправним і такий необхідно скасувати.

Відповідно до статті 235 частини 2 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, за наявності рішення суду про поновлення на роботі останнє підлягає негайному виконанню. Негайне виконання передбачає, що працедавець зобовязаний поновити працівника на роботі на дату рішення суду (з часу оголошення рішення в судовому засіданні).

Як зазначає Верховний Суд України в своїй постанові від 14 січня 2014 № 21-395а13, суд ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку.

Отже, оскільки звільнення позивача відбулося із порушенням визначеного законом порядку, він підлягає поновленню на роботі з 11 серпня 2016 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо дати з якої необхідно поновити позивача, то суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до оскарженого наказу відповідача позивача було звільнено з роботи 10 серпня 2016 року, тобто дата звільнення 10 серпня 2016 року вважається останнім робочим днем позивача. А відтак з 11 серпня 2016 року у позивача почався вимушений прогул. Таким чином суд вважає, що необхідно поновити позивача саме з 11 серпня 2016 року, оскільки позивач вважається таким, що 10 серпня 2016 року був на роботі.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

В матеріалах справи міститься Довідка № 60-0042/1641 від 22 вересня 2016 року про середню заробітну плату позивача (а.с.87).

Середньоденна заробітна плата позивача, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують місяцю звільнення з роботи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", складає: 399,47 грн.. а саме: 8189,12 грн. (середня заробітна плата за червень та липень 2016 року) : 20,5 робочі дні (середній за червень та липень 2016 року, згідно ОСОБА_6 від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік").

Позивача поновлено на роботі рішенням суду від 29 березня 2017 року.

Отже, кількість робочих днів, згідно ОСОБА_6 від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" та ОСОБА_6 від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік" із дня звільнення позивача (11 серпня 2016 року) по день поновлення на роботі 29 березня 2017 року становить: 14 днів (серпень 2016 року) + 22 дні (вересень 2016 року) + 20 днів (жовтень 2016 року) + 22 дні (листопад 2016 року) + 22 дні (грудень 2016 року) + 20 днів (січень 2017 року) + 20 днів (лютий 2017 року) + 20 днів (березень 2017 року)=160 днів.

Відповідно до статті 14 пункту 14.1 підпункту 14.1.180 Податкового кодексу України, пподатковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу;

Відповідно до статті 57 пункту 57.1 абзацу 2 Податкового кодексу України, податковий агент зобовязаний сплатити суму податкового зобовязання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до статті 162 пункту 162.1 Податкового кодексу України, платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; податковий агент.

Відповідно до статті 168 пункту 168.1 підпунктів 168.1.1 та 168.1.2 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобовязаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Своєю Постановою від 24 грудня 1999 року за № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" Пленум Верховного суду України, зокрема вказав, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 абзац 5).

Сума заробітної плати, необхідна для відшкодування позивачу за 160 днів вимушеного прогулу становить: (160 дні х 399,47 грн.) = 63915,20 грн..

Таким чином, позивачеві необхідно виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 63915,20 грн. (160х399,47) із утриманням податків й інших обовязкових платежів, а також розміру соціальної допомоги по безробіттю.

Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні позовні вимоги позивача щодо виплати компенсації за час несвоєчасної видачі трудової книжки в розмірі 21018,42 грн.. Питання, пов'язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі - Інструкція № 58). Відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27 квітня 1993 року № 301, трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Пунктом 4.2 № 58, визначено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Так, у відповідності до листів відповідача від 10 серпня 2016 року №17-0007/67103 та від 13 вересня 216 року, останній інформував позивача про необхідність отримати свою трудову книжку за адресою: м. Київ, Контрактова площа,2 б, кім.314 або надіслати письмову заяву про направлення трудової книжки позивачу зі вказанням адреси, за якою буде надіслана трудова книжка (а.с.а.с. 68, 69).

Відповідно до листа відповідача від 20 вересня 2016 року, оскільки позивач повідомив про готовність отримати трудову книжку в приміщенні ОСОБА_2 банку України в Закарпатській області, позивачу було надіслано 20 вересня 2016 року трудову книжку на адресу Управління ОСОБА_2 банку України в Закарпатській області. Дану трудову книжку позивач отримав особисто 29 вересня 2016 року після надходження її на адресу Управління ОСОБА_2 банку України в Закарпатській області (а.с. 47).

Стосовно позовної вимоги про зобовязання відповідача провести нарахування та виплату позивачу надбавки за вислугу років та за ранг державного службовця в розмірі 7583,05 грн. суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 64 частиною 8 Закону України "Про ОСОБА_2 банк" від 20.05.1999 року N 679-XIV , в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, структура та розмір оплати праці службовців ОСОБА_2 банку України визначаються Правлінням ОСОБА_2 банку України відповідно до законодавства про оплату праці. Розмір оплати праці службовців ОСОБА_2 банку встановлюється Правлінням ОСОБА_2 банку відповідно до положень Закону України "Про державну службу".

На виконання цієї норми Закону та з метою побудови ефективної системи мотивації персоналу, підвищення якості управління персоналом, усунення диспропорцій в оплаті праці працівників ОСОБА_2 банку постановою Правління ОСОБА_2 банку від 10.07.2015р. № 456, яка набрала чинності з 01.10.2015 р., затверджено Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників ОСОБА_2 банку України. Цим Положенням визначено структуру, умови та розміри оплати праці. При цьому, відповідно до норм Положення, до структури оплати праці працівників ОСОБА_2 банку не включено доплати за ранг та за вислугу років на державній службі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з 01 жовтня 2015 року правових підстав для виплати позивачу доплати за ранг та надбавки за вислугу років на державній службі не було. Крім того, позивач не надав суду доказів того, що дана постанова від 10 липня 2015 року № 456 була оскаржена та є незаконною. А відтак, суд вважає, що відповідачем дотримано було вимоги законодавства (стаття 47 КЗпП України) щодо зобов'язання в день звільнення провести з ним розрахунок. Відтак, у задоволенні адміністративного позову у цій частині слід відмовити.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 банку України невиплачену заробітну плату за період з 15 березня 2016 до 24 квітня 2016 року в розмірі 16395,44 грн. суд враховує наступне.

Під час судового розгляду позивач зазначив що дана позовна вимога стосується виплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, а саме постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року, що ухвалена в адміністративній справі № 308/8864/15-ц.

Так, за змістом статті 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином суд резюмує, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав в даній частині позовних вимог.

Згідно статті 71 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до статті 256 частини 1 пунктів 2 та 3 КАС України негайно виконуються постанови суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, а також поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що уточнена позовна заява підлягає до задоволення частково. Зокрема, уточнена позовна заява підлягає до задоволення в частин визнання протиправним та скасування наказу від 10 серпня 2016 року № 3305-к, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в решті позовних вимог слід відмовити.

На підставі вище вказаного суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

На підставі наведеного та керуючись статтями 160, 163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 банку України задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ директора ОСОБА_4 персоналу ОСОБА_2 банку України від 10 серпня 2016 року № 3305-к "Про звільнення ОСОБА_1О.".

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь західного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_2 банку України ОСОБА_4 аудиту з 11 серпня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_2 банку України (м. Київ, вул. Інститутська, 9, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 серпня 2016 року по 29 березня 2017 року в сумі 63915,20 грн..

У задоволенні позовної заяви у частині решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 8189,12 грн. підлягає негайному виконанню.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У випадках, встановлених статтею 167 частиною 4 цього Кодексу десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

СуддяОСОБА_7

Судді: М.М. Луцович

ОСОБА_8