Справа № 229/180/17
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Петров Є.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року справа №229/180/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Геращенка І.В., суддів Арабей Т.Г., Міронової Г.М.,

секретар Челахова О.О.

позивач не зявився

представник позивача не зявився

представник відповідача ОСОБА_2, довіреність № 3996/11 від 20.05.2016 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківка Донецької області на постанову Дружківського міського суду в Донецькій області від 03 березня 2017 року у справі № 229/180/17 за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківка Донецької області про зобовязання відновити виплату пенсії та виплату заборгованості зі сплати пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_3 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківка Донецької області (далі управління, відповідач) про зобовязання поновити виплату пенсії та сплату заборгованість пенсії з вересня 2016 року (а. с. 1-5).

Постановою Дружківського міського суду Донецької області від 10 березня 2017 року позов задоволено, зобовязано відповідача відновити виплату пенсії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрований як тимчасово переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, з 15 вересня 2016 року (а.с.66-71).

Ухвалою Дружківського міського суду від 15 березня 2017 року виправлено описку, в повному тексті постанови Дружківського міського суду від 03 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківка Донецької області про зобовязання відновити виплату пенсії та виплату заборгованості зі сплати пенсії, з вказанням дати постанови 03 березня 2017 року (а.с.73).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідачем подана апеляційна скарга, в якій він, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (а.с.76-78).

Заявник апеляційної скарги зазначає, що 27 вересня 2016 року на засіданні міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийнято рішення про відмову у відновленні соціальних виплат позивачу, оскільки останній не довів факт проживання на території м. Дружківки. Крім того, 04 січня 2017 року УСЗН Дружківської міської ради відповідачу скеровано лист № 01-12/79-07, з якого вбачається що позивачу на підставі пункту 9 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньої переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 скасовано Довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15 вересня 2016 року № НОМЕР_2 (а. с. 40)

В судове засідання суду апеляційної інстанції позивач та його представник не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надано клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, наголошуючи на її задоволенні.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги та наданих заперечень, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено й не оспорюється апелянтом наступне.

Позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонером за віком та перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Дружківка Донецької області. (а.с.59)

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_2 від 15 вересня 2016 року ОСОБА_3, зареєстрований за місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 (а.с.16).

15 вересня 2016 року позивач звернувся до управління с заявою про поновлення виплати пенсії з вересня 2016 року (а.с.34).

Рішенням міської Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 27 вересня 2016 ОСОБА_3 (адреса фактичного перебування: вул. Індустріальна, 24-21, № довідки НОМЕР_2 від 15.09.2916 року, за датою звернення 15 вересня 2016 року) відмовлено в призначені (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі (а.с.33).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи УСЗН Дружківської міської ради 04 січня 2017 відповідачу скеровано лист № 01-12/79-07 про надання списку внутрішньо переміщених осіб, з кого вбачається, що відповідно до пункту 9 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08 червня 2016 року ОСОБА_3 скасована Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15 вересня 2016 року № НОМЕР_2 (а.с.40, 41-42).

19 грудня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою з приводу поновлення та виплати пенсії з вересня 2016 року, яка залишена без розгляду, як така що не відповідає статті 5 Закону України «Про звернення громадян» (а.с.6-7, 32).

Спірним у даній справі є правомірність припинення відповідачем пенсії позивачу з вересня 2016 року.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно статті 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 49 зазначеного Закону України поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з вересня 2016 року не виносилось. Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не застосований та не доведений.

Відповідно до положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги статті 19 Конституції України, частина 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки з березня 2016 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а отримання відповідачем листа УСЗН Дружківської міської ради 04 січня 2017 № 01-12/79-07, не є таким рішенням у розумінні частини 1 статті 49 Закону № 1058.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, перевірка за місцем фактичного проживання, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, колегія суддів вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що на час припинення виплати пенсії - з вересня 2016 року були відсутні, встановлені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для відмови в поновленні виплати пенсії.

На зазначений час не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для відмови у виплаті пенсії, тому бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії позивачу є протиправною, доказів щодо правомірності своїх дій стосовно невиплати пенсії позивачу відповідачем не доведено.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Заперечуючи проти позову відповідач не довів правомірність прийнятого рішення.

З огляду на приписи статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно обов'язку доказування правомірності своїх дій суб'єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення її права на отримання пенсійних виплат.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в межах апеляційної скарги порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 11, ст. 24, ст. 184, ст. 195, ст. 196, ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ст. 211, ст. 212, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківка Донецької області на постанову Дружківського міського суду в Донецькій області від 10 березня 2017 року у справі № 229/180/17 - залишити без задоволення.

Постанову Дружківського міського суду в Донецькій області від 10 березня 2017 року у справі № 229/180/17 за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Дружківка Донецької області про зобовязання відновити виплату пенсії та виплати заборгованості зі сплати пенсії - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини ухвали складені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 05 квітня 2017 року. Повний текст ухвали складений та підписаний у нарадчій кімнаті 06 квітня 2017 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дати складання її в повному обсязі.

Головуючий: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

ОСОБА_4