Справа № 442/7110/15-а
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Справа № 876/11719/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Петрицина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в місті Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області, яким просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні їй пенсії відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов'язати відповідача призначити їй таку пенсію з 23.09.2015 року.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та п. 25 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком в тому разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, а якщо дитина визнана інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Однак такого висновку позивач не надала, тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. При цьому, суд послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 27.05.2014 року у справі № 21-133а14 та від 02.12.2014 року у справі № 21-534а14.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що вона прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги медичний висновок на дитину-інваліда від 31.01.2001 року № 6, яким її дочці ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у віці 12 років було встановлено діагноз цукровий діабет, після чого було призначено соціальну пенсію як дитині-інваліду. А згідно з актом огляду Дрогобицької міжрайонної медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) від 20.09.2004 року дочці було встановлено довічно третю групу інвалідності із зазначенням причини - інвалідність з дитинства. За таких обставин, на думку позивача, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що її дочка ОСОБА_4 отримала статус інваліда з дитинства лише після досягнення нею 16-річного віку. Також позивач вважає, що суд безпідставно керувався п. 25 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, в редакції, яка була чинною до 07.07.2014 року, а спірні правовідносини між нею та відповідачем виникли у жовтні 2015 року. Крім того, на думку позивача, суд першої інстанції порушив встановлений ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України принцип законності та вимоги ст. 92 Конституції України, а саме керувався нормами зазначеного Порядку, тобто підзаконного нормативно-правового акту, а не нормами ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якими не встановлено обов'язку жінки підтверджувати, що її дитині інвалідність була встановлена до досягнення шестирічного віку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_3 є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

14.07.2015 року позивачу виповнилось 50 років і 23.09.2015 року вона звернулась до Управління Пенсійного фонду України в місті Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області із заявою про призначення пенсії як матері інваліда з дитинства відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Однак листом від 02.10.2015 року № 9408/02 Управління Пенсійного фонду України в місті Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області повідомило ОСОБА_3 про відмову в призначенні такої пенсії. Відмову відповідач мотивував тим, що вона не надала висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що її дочка ОСОБА_4 мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Колегія суддів вважає помилковим та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність такої відмови, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти «є» і «ж» статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

Відповідно до абз. 4 п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» тимчасово, до прийняття відповідного закону жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Пунктом 2.18 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

При цьому, колегія суддів враховує, що, як правильно зазначає позивач, суд першої інстанції безпідставно керувався п. 25 цього Порядку в редакції, яка була чинною до 07.07.2014 року, тобто до виникнення спірних правовідносин, що, на думку колегії суддів, є грубим порушенням норм матеріального права.

Даною нормою (п. 25 Порядку) в редакції, чинній фактично до 29.08.2014 року - до набрання чинності постановою правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 року № 13-1, якою були внесені зміни до вказаного Порядку, а саме викладено його в новій редакції, було встановлено наступне: визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком установи охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку надається висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Провівши порівняльний аналіз двох редакцій даної норми, колегія суддів зазначає, що п. 2.18 порівняно з п. 25 визначено ще однин документ, який може надаватись для підтвердження тієї обставини, що дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, а саме висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Також слід зазначити, що відповідно до змісту п. 2.18 цього Порядку з 29.08.2014 року для підтвердження права жінки - матері інваліда з дитинства на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку необхідною і достатньою умовою є встановлення факту настання інвалідності до досягнення дитиною 18-ти років.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів також вважає помилковим посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 27.05.2014 року у справі № 21-133а14 та від 02.12.2014 року у справі № 21-534а14, оскільки, як вбачається із змісту цих постанов, при вирішенні справ та формуванні правової позиції Верховний Суд України виходив із змісту саме положень п. 25 зазначеного вище Порядку в редакції, чинній до 29.08.2014 року, а тому, на думку колегії суддів, ця правова позиція не може враховуватись при вирішенні адміністративної справи, що розглядається.

Водночас, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії медичного висновку Дрогобицького районного територіального медичного об'єднання від 31.01.2001 року № 6 на дитину (підлітка) - інваліда з дитинства віком до 16 років (направляється в органи соціального забезпечення за місцем проживання батьків або опікуна), дочці позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто у віці 12 років, було встановлено діагноз «Цукровий діабет середньої важкості, тип І», що відповідає розділу ІІІ п. 16 «Переліку медичних показань, які дають право на отримання соціальної пенсії дітям-інвалідам віком до 16 років», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.12.1991 року № 175 (який був чинним на той час). На підставі цього висновку їй було призначено соціальну пенсію як дитині-інваліду. Даний висновок був дійсним до 23.09.2004 року, тобто до досягнення ОСОБА_4 віку 16 років.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії акту огляду Дрогобицької міжрайонної медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) від 20.09.2004 року серії ЛВА-1 № 231070, ОСОБА_4 у віці 16 років було встановлено довічно третю групу інвалідності, діагноз - «Цукровий діабет, тип І», причина - «Інвалідність з дитинства».

Отже, зазначеними вище документами в повній мірі підтверджується факт настання ОСОБА_4 інвалідності до досягнення особою 18-ти років.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що аналіз змісту п. 2.18 зазначеного вище Порядку, а також наведених норм Законів України «Про пенсійне забезпечення» і «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» свідчить про те, що законодавством розмежовано поняття інваліда з дитинства та дитини-інваліда.

Так, згідно з вимогами цього Порядку необхідність подання висновку про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, передбачено лише для інвалідів з дитинства, які визнані такими після досягнення вісімнадцятирічного віку. Проте, як зазначено вище, ОСОБА_4 визнана інвалідом з дитинства до досягнення вісімнадцятирічного віку, в зв'язку з чим колегія суддів вважає, що доводи відповідача про обов'язковість такого висновку лікарсько-консультаційної комісії є необґрунтованими.

Таким чином, враховуючи, що на день звернення до Управління Пенсійного фонду України в місті Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області із заявою про призначення спірної пенсії ОСОБА_3 досягла 50-річного віку, мала стаж роботи не менше 15 років, а саме 34 роки 3 місяці 9 днів, її дочку ОСОБА_4 було визнано інвалідом з дитинства до досягнення нею 18 років, колегія суддів дійшла висновку, що позивач мала всі передбачені законодавством підстави для призначення їй пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а відмова відповідача у призначенні такої пенсії є протиправною.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Таким чином, відповідно до змісту наведеної норми за загальним правилом пенсія призначається з дня подання заяви про призначення пенсії до територіального органу Пенсійного фонду України, однак якщо така заява була подана не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку, то пенсія призначається з дня, наступного за днем досягнення пенсійного віку.

Як встановив суд, ОСОБА_3 звернулась до Управління Пенсійного фонду України в місті Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області 23.09.2014 року, тобто в межах трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку, отже має право на отримання пенсії з дня, наступного за днем досягнення пенсійного віку, в даному випадку з 15.07.2015 року.

Разом з тим, як зазначено вище, ОСОБА_3 просить суд зобов'язати відповідача призначити їй пенсію з дня звернення з відповідною заявою, а саме 23.09.2015 року.

Однак колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України слід вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в місті Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області призначити ОСОБА_3 пенсію відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня виникнення права на таку, а саме з 15.07.2015 року, оскільки це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, а саме для реалізації в повній мірі її гарантованого Констититуцією України права на належне пенсійне забезпечення, порушеного оскаржуваними діями відповідача.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 87 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи квитанцій від 23.09.2016 року № 37 та від 22.12.2016 року № 23, ОСОБА_3 сплатила судовий збір за подання позовної заяви і за подання апеляційної скарги в розмірі 487,20 грн. і 535,92 грн. відповідно, що разом становить 1023,12 грн. Судовий збір сплачений позивачем в розмірах, встановлених Законом України «Про судовий збір» (у відповідній редакції).

Оскільки апеляційний суд прийняв рішення про задоволення позову ОСОБА_3 в повному обсязі, тому позивачу слід присудити за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в місті Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області всі здійснені ним документально підтверджені судові витрати, а саме зазначену вище суму судового збору.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року у справі № 442/7110/15-а - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в місті Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області щодо відмови у призначенні ОСОБА_3 пенсії відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в місті Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області призначити ОСОБА_3 пенсію відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 15 липня 2015 року.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в місті Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1023 (одна тисяча двадцять три) грн. 12 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Постанова складена в повному обсязі 05.04.2017 року