Справа № 203/765/17
Суддя: Казак С. Ю.
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 203/765/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017 Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

Головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Дзьома Ю.О.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Крупій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугою років, зобов'язання призначити та виплачувати пенсію за вислугою років,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 17.01.2017 року звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ. Проте, рішенням відповідача від 19.01.2017 року в призначенні пенсії йому було відмовлено, з посиланням на відсутність на момент звернення відповідного трудового стажу, визначеного ст.86 діючого Закону України «Про прокуратуру» та скасування згідно «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення з 01.06.2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається в т.ч. відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Посилаючись на те, що його загальний стаж та стаж роботи в органах прокуратури є достатнім для призначення йому пенсії відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, вступаючи на службу до органів прокуратури та проходячи останню він мав законні сподівання та легітимні і правомірні очікування отримати задекларовану державою пенсію за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувались на нормах ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, але подальшими змінами діючого законодавства його права були суттєво обмежені, що протирічить нормам Конституції України, позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі від 19.01.2017 року про відмову в призначені йому пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, а також зобов'язати відповідача призначити з 17.01.2017 року та виплачувати пенсію за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, виходячи із розміру 90% від суми заробітної плати, визначеної у довідці прокуратури Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року №18-1вих17, з наступним проведенням перерахунку пенсії в зв'язку із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов та просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю, посилаючись на правомірність прийнятого відповідачем рішення про відмову в призначенні пенсії.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 17.01.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ. Проте, рішенням відповідача, оформленим протоколом №777 від 19.01.2017 року, в призначенні пенсії ОСОБА_1 було відмовлено, з посиланням на відсутність на момент звернення відповідного трудового стажу, визначеного ст.86 діючого Закону України «Про прокуратуру» та скасування згідно «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення з 01.06.2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається в т.ч. відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до п.в) ч.2 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, в редакції, що діяла на момент призначення позивачу на роботу в органах прокуратури було встановлено право на пенсію за вислугу років прокурорсько-слідчим працівникам, зазначеним у пунктах "а" та "б" частини другої цієї статті, які не мають вислуги 20 років, якщо стаж служби в органах прокуратури становить не менше 12 років.

На момент роботи позивача в органах прокуратури згідно Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, в редакції від 12.07.2001 року, було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Згідно ч.1 ст.86 діючого на теперішній час Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ, встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Таким чином, вказаною нормою збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з 20 до 23 років та мінімальний стаж роботи на прокурорських посадах з 10 до 13 років, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, зокрема копією трудової книжки, позивач з 16.10.1996 року та по теперішній час працює в органах прокуратури. Тобто його стаж на момент звернення 17.01.2017 року до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років становив більше 20 років, останній набув право виходу на пенсію за вислугою років незалежно від віку відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, що в свою чергу свідчить про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ст.ст.21,22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За вимогами ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року №8-рп/99, від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 11.10.2005 року №8-рп/2005).

У вказаних рішеннях Конституційним Судом України вказано на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення від 20.03.2002 року №5-рп/2002).

В рішенні від 22.05.2008 року №10-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в ч.3 ст.22 Конституції України, Конституційний Суд України навів у рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005, згідно з яким «...конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з наведеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Згідно ч.ч.1-3 ст.8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В п.п.21,24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення ст.1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Отже, в розумінні ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач вступаючи в 1996 році на службу в органи прокуратури, мав законні сподівання й легітимні та правомірні очікування на отримання задекларованої державою пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувались на нормах ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, які були звужені ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ.

За вказаних вище обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню та слід визнати протиправним та скасувати рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі, оформлене протоколом №777 від 19.01.2017 року, про відмову у призначені позивачу пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ; а також зобов'язати відповідача призначити з 17.01.2017 року та виплачувати в подальшому пенсію за вислугою років позивачу на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, виходячи із розміру 90% від суми заробітної плати, визначеної у довідці прокуратури Дніпропетровської області від 17.01.2017 року №18-1вих17.

В своєму позові позивач також просив зобов'язати відповідача виплачувати пенсію з наступним проведенням її перерахунку в зв'язку із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію.

Разом з тим, вказані вимоги суд вважає передчасними та такими, що заявлені за відсутності фактичного спору між сторонами в цій частині. В зв'язку з чим та з огляду на положення ст.2 КАС України, в задоволенні цих вимог позивачу слід відмовити.

Згідно ст.94 КАС України слід стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позива-ча судовий збір в сумі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугою років, зобов'язання призначити та виплачувати пенсію за вислугою років - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі, оформлене протоколом №777 від 19 січня 2017 року, про відмову у призначені ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі призначити з 17 січня 2017 року та виплачувати в подальшому пенсію за вислугою років ОСОБА_1 на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, виходячи із розміру 90% від суми заробітної плати, визначеної у довідці прокуратури Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року №18-1вих17.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 грн.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги, якщо останню не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі протягом десяти днів з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.Ю.Казак