Справа № 825/1058/16
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

21 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідачаГриціва М.І.,
суддів:Кривенди О.В., Прокопенка О.Б., -
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 лютого 2017 року у справі за його позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1) про визнання незаконними наказів, поновлення на службі, стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 21 лютого 2017 року відмовив у відкритті касаційного провадження на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суд від 8 лютого 2017 року про відмову у задоволенні позову.

Не погодившись з ухвалою суду касаційної інстанції, ОСОБА_4 подав заяву про її перегляд Верховним Судом України з передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 91 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статті 231 КАС, що, на думку заявника, підтверджується рішеннями суду касаційної інстанції від 5 березня 2015 року, 12 квітня, 7 вересня, 2, 9 і 23 листопада 2016 року, 25 січня, 1 та 8 лютого 2017 року.

Із посиланням на постанови Верховного Суду України від 15 липня 2014 року, 31 березня 2015 року, 7 лютого 2017 року, які, з погляду заявника, підтверджують невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, просить переглянути справу з підстави, передбаченої пунктом 5 частини першої статті 237 КАС.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України перевірила наведені у заяві доводи і дійшла висновку про таке.

За правилами пункту 1 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за тотожних предмету спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У справі, що розглядається, суд касаційної інстанції, посилаючись на Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, погодився із висновками суду першої та апеляційної інстанцій про те, що у відповідача відсутні будь-які обов'язки щодо видачі речового забезпечення ОСОБА_4 або виплати йому грошової компенсації за таку невидачу, оскільки останній не подав до речової служби в/ч НОМЕР_1 речовий атестат та не звертався до відповідача із рапортом про виплату йому грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, про що свідчать довідки в/ч НОМЕР_1 від 12 грудня 2016 року №№ 3283 та 3284.

Окрім того, при звільненні ОСОБА_4 з військової служби у запас відповідач виплатив йому грошове забезпечення в повному розмірі.

У судових рішеннях від 5 березня 2015 року, 9 листопада 2016 року, 1 лютого 2017 року, наданих для порівняння, суд касаційної інстанції, посилаючись на Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, визнав, що особи звільнені з військової служби мають право на одержання речового майна, яке вони не отримали під час проходження служби.

У рішеннях від 7 вересня 2016 року та 25 січня 2017 року, суд касаційної інстанції, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції Державної фіскальної служби, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту», зазначив, що особи, які проходили військову службу по мобілізації та не були забезпечені продуктами харчування, мають право на грошову компенсацію замість належних норм харчування.

З викладеного випливає, що рішення касаційного суду, додані на обґрунтування заяви, ухвалені за іншої правової ситуації та нормативного регулювання, не містять проявів і не підтверджують наявність неоднакового застосування одних й тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права, ОСОБА_4 посилається на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2016 року. Проте це рішення не може братися до уваги, оскільки у зазначеній справі суд касаційної інстанції не ухвалив остаточного рішення, а з огляду на неповноту фактичних обставин справи скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

За правилами пункту 2 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

Як видно зі змісту заяви та характеру її вимог, заявник оспорює правильність застосування норм процесуального права при прийняті судового рішення, яке за своїм видом та юридичним значенням не є тими судовим рішенням, що перешкоджає подальшому провадженню у справі чи стосуються правил підсудності або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів, а отже в розумінні пункту 2 частини першої статті 237 КАС не утворюють предмет перегляду, на який поширюються повноваження Верховного Суду України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У правовому висновку Верховного Суду України від 15 липня 2014 року та 31 березня 2015 року визначено, що положення пункту 2 статті 91 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), на позивача не розповсюджуються, оскільки регулює порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі і не можуть бути застосовані до військовослужбовців, звільнених з військової служби, оскільки вказані положення Закону не передбачають виплату компенсації за неотримане речове майно військовослужбовцям, які були звільнені зі служби.

Посилання на постанову Верховного Суду України від 7 лютого 2017 року не можуть бути підставами перегляду, оскільки вона не містить правового висновку щодо застосування норм матеріального права, про правильність застосування яких йдеться у заяві.

Такі обставини унеможливлюють прийняття рішення про відкриття провадження у справі і дають підстави вважати заяву необґрунтованою.

З огляду на викладене, керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтею 240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

ухвалила:

Відмовити у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними наказів, поновлення на службі, стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 лютого 2017 року.

Суддя-доповідач М.І. Гриців

Судді: О.В. Кривенда

О.Б. Прокопенко