Справа № 372/637/17
Суддя: Болобан В. Г.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 372/637/17
Провадження № 2-а-71/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 квітня 2017 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Болобана В.Г.,

за участі секретаря Рудніцькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Обухові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Обухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов'язання призначити виплату пенсії за віком,

ВСТАНОВИВ:

02 березня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Обухівського районного суду Київської області із позовом, в якому просить зобов'язати відповідача призначити їй пенсію за віком з 01 серпня 2016 року в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що до 27 жовтня 1993 року вона проживала за адресою: АДРЕСА_1, Україна, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України. 01 серпня 2016 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до Обухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення позивачу пенсії за віком, оскільки позивач досягла 62 років, має страховий стаж 32 років 3 місяці, додав до заяви всі необхідні документи. Разом з тим, листом від 09.08.2016 року відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачу ОСОБА_1, зазначивши про відсутність підстав такого призначення, посилаючись на те, що договори між Україною та Державою Ізраїль про пенсійне забезпечення ратифіковані Верховною Радою України відсутні. Разом з тим, позивач вважає відмову відповідача незаконною, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Посилаючись на викладені обставини та порушення відповідачем його конституційних прав, ОСОБА_1 просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та відшкодувати судові витрати пов'язані розглядом даної справи.

В судове засідання позивач та її представник не з'явились, від представника позивача В. Мамелада надійшла до суду заява, в якій він просив розглядати справу без участі позивача та його представників, вимоги адміністративного позову підтримують в повному обсязі та просять задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, підтримав свої письмові заперечення та просив прийняти рішення у справі згідно з чинним законодавством. Стороною відповідача, Обухівським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України, також надані заперечення, в яких останній вказує на те, що станом на 29 березня 2017 року міжнародні договори з питань пенсійного забезпечення між Україною та державою Ізраїль, які ратифіковані Верховною Радою України, відсутні. З приводу виплати компенсації в заперечені представник позивача вказує на те, що вказана позовна вимога є безпідставною, оскільки відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а оскільки нарахувань пенсії позивачу не було, то і виплата компенсації є безпідставною. Також в своїх письмових запереченнях відповідач зазначає, що позовні вимоги в частині призначення пенсії з 01.08.2016 року відповідно до ст. 99 КАС України, слід залишити без розгляду в зв'язку з пропущенням строку звернення до суду, так як про порушення свого права позивач (представник позивача) дізнався після отримання листа про відмову в призначенні пенсії і поважність причин пропуску строку позивачем не зазначено. З врахуванням викладених в запереченні доводів просить відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши подані представником позивача письмові матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що строк для звернення до адміністративного суду позивачу слід поновити, оскільки він пропущений з поважних причин та в матеріалах наявне відповідне клопотання представника позивача.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приймаючи до уваги письмові заперечення відповідача, долучені до матеріалів справи, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких обставин.

Відповідно до ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної справи стороні відповідача необхідно довести правомірність своїх дій та бездіяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка України, яка за даними трудової книжки має страховий стаж 23 роки 2 місяці 23 дні, була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, Україна та 27.10.1993 року виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю на постійне проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, другої категорії, про що видано посвідчення серії НОМЕР_1 від 01.11.1992 року. Позивач працювала безпосередньо в Чорнобильській зоні з 17 червня 1987року по 02 серпня 1993року, що підтверджується Довідками № 233 від 01.08.1993 року, № 221-2614 від 26.07.2016 року, довідками про заробітну плату № 17/143-16 від 26.07.2016 року та № 87- 12/14274 від 21.07.2016 року та № 139 від 10.07.1993 року.

З урахуванням пільг щодо обчислення стажу роботи, встановлених ч. 1 ст. 56 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також Довідки № 480 від 10.08.1993 року період роботи ОСОБА_1 при ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС з 17.06.1987 року по 01.01.1988 року має зараховуватися у потрійному розмірі: 199 днів х 3 = 597 днів = 18 місяців і 9 днів = 1 рік 6 місяців і 9 днів, а з 01.01.1988 року по 01.01.1993 року (1828 днів) - у полуторному розмірі: 1828 днів х 1,5 = 2742 днів = 91,4 місяців = 7 років 6 місяців. За таких обставин, загальний трудовий стаж ОСОБА_4 складає приблизно 32 роки 3 місяці 2 дні та на даний час вона не працює.

Отже, у віці 62 роки і страховому стажі більше 32 років, ОСОБА_1 досягла усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Ані до виїзду, ані станом на момент звернення до суду та на момент розгляду справи пенсія позивачу не призначалась, відповідно пенсійних виплат вона не отримує, що не заперечується відповідачем.

Через уповноваженого представника ОСОБА_5 01.08.2016 року звернулась до Обухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.

До заяви були долучені: копія трудової книжки, заява про призначення пенсії, копія картки платника податків, копія нотаріально посвідченої довіреності, копія посвідчення серії НОМЕР_2 від 01.11.1992року, копії довідок №233 від 01.08.1993року, №139 від 10.07.1993 року, № 480 від 10.08.1993 року, копія ізраїльського посвідчення особи (а.с.31).

Відповідно до п. 1.1, 1.6 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року (далі - Порядок), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації). Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Перелік документів, необхідних для призначення пенсії за віком, наведений у п. 2.1 Порядку.

Листом Обухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 09.08.2016 року відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачу ОСОБА_1, зазначивши про відсутність підстав такого призначення, посилаючись на те, що договори між Україною та Державою Ізраїль про пенсійне забезпечення ратифіковані Верховною Радою України відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Статтею 92 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII, в редакції періоду спірних правовідносин) передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

З 1 квітня 2004 року набув чинності Закон № 1058-IV, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 якого, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону № 1058-IV з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України», документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Позивач є громадянином України і відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу набув право на отримання пенсії за віком.

Як встановлено ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про громадянство України», якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Частиною 1 статті 44 і частиною 5 статті 45 Закону № 1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

На виконання названих норм Закону № 1058-IV правлінням Пенсійного фонду затверджено Порядок 22-1 пунктом 1.1 якого встановлено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

В свою чергу, за приписами пункту 1.6 і абзаців 1-4 пункту 1.7 Порядку 22-1 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною 4 статті 45 Закону № 1058-IV.

Перелік документів, необхідний для призначення пенсії за віком встановлений пунктом 2.1 Порядку 22-1, за змістом якого до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи: документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; документи про стаж; документи про місце проживання (реєстрації) особи; довідка про заробітну плату.

Одночасно, згідно з абзацом 1 пункту 2.9 Порядку 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

При цьому, за правилами пунктів 2.22 - 2.23 Порядку 22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання. Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Окрім цього, за змістом положень пунктів 4.1, 4.3, 4.7, 4.10 Порядку 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. При прийманні документів щодо виплати пенсії орган, що призначає пенсії, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, знімає копії з відповідних документів. Не пізніше 10 днів після надходження всіх необхідних документів для виплати пенсії орган, що призначає пенсію, повинен їх розглянути та прийняти відповідне рішення, яке оформлюється розпорядженням. Надані документи та заява зберігаються в пенсійній справі.

На підставі комплексного аналізу наведених положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, рішень ЄСПЛ, Конституційного Суду України та з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що позивач, ОСОБА_1, громадянка України, яка проживає за кордоном, має право на призначення їй спірної пенсії, реалізація якого повинна здійснюватись у встановленому національним законодавством порядку визначеному, зокрема, у Законі № 1058-IV і затвердженого на виконання його положень Порядку 22-1.

При цьому, зазначеними нормативними актами передбачена можливість звернення за призначенням пенсії за віком через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Цими ж актами національного законодавства встановлено вичерпний перелік документів, які подаються до органу, що призначає пенсію, які (крім документів про вік) можуть подаватись у копіях, посвідчених нотаріально.

Необхідно також наголосити і на тому, що зазначені вище положення законодавства не встановлюють чітких вимог і конкретних критеріїв для документів, які підтверджують вік, а лише містять вимогу про подання таких в оригіналах, відтак суд дійшов висновку, що документом про вік особи (у розумінні Порядку 22-1), яка звертається за призначенням пенсії, може бути будь - який документ виданий уповноваженим органом, підприємством, установою або організацією у встановленому законом порядку, що містить відповідні дані про вік особи. Одночасно, орган, що призначає пенсію може здійснювати перевірку достовірності таких документів і зазначених у них відомостей, що узгоджується з пунктом 4.2 Порядку 22-1.

У даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, позивач 01 серпня 2016 року через свого представника надала документи, передбачені пунктом 2.1 Порядку 22-1 у копіях, посвідчених нотаріально.

Вказані документи були одержані відповідачем 01 серпня 2016 року, а тому останній протягом 10-ти денного строку повинен був вирішити питання про наявність підстав для призначення позивачу спірної пенсії, розглянути їх та прийняти відповідне рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії, оформлене розпорядженням, як це передбачено частиною 5 статті 45 Закону № 1058-IV і абзацом 3 пункту 4.10 Порядку 22-1.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Згідно ч. 2 зазначеної статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача про зобов'язання відповідача призначити пенсію за віком позивачу ОСОБА_1 з 01 серпня 2016 року, тобто з дня реєстрації відповідачем заяви про призначення пенсії, у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Буквальне тлумачення наведеної норми права дає підстави вважати, що ця норма закону стосується вже нарахованих сум пенсій за минулий час, однак не виплачених з вини ПФУ.

Таке ж правило закріплене частиною другою статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у якій йдеться про те, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати», Кабінетом Міністрів України 21.02.2001 року було прийнято постанову № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1 вказаного Порядку його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001 року.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та п.п. 2 та 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати пенсії (разом із сумою індексації), нарахованої громадянам за період починаючи з 01.01.2001 року.

Таким чином, положення наведених норм права регулюють виплату за минулий час уже нарахованих пенсій, однак не виплачених з вини ПФУ.

За таких обставин, суд вважає, що викладені вище положення не підлягають застосуванню до заявлених позовних вимог в частині виплати компенсації та індексації, адже приписи цієї норми регулюють виплату за минулий час уже нарахованих пенсій, однак не виплачених з вини ПФУ. Аналогічну позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України у своїх рішеннях (постанови від 25 травня 2016 року (№ 164/1904/14-ц), від 01 березня 2016 року (№ 161/20170/14-а).

Натомість у справі, що розглядається, право позивача на отримання пенсії відповідач не визнав, що і стало підставою звернення до суду. Таким чином, пенсію позивачу призначено і нараховано не було, а тому, на думку суду, підстави для нарахування індексації та компенсації наразі відсутні.

За правилами розподілу судових витрат, встановленими статтею 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Відповідно до ст. 94 КАС України, необхідно присудити з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати у сумі 640,00 грн., що документально підтверджені відповідною квитанцією про сплату судового збору, а щодо стягнення понесених витрат на правову допомогу, то на підвердження цього позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, а відтак суд вважає відмовити у задоволенні вказаної вимоги.

Керуючись ст. 46 Конституції України, статтями 9, 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», положеннями рішення ЄСПЛ у Справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, статтями 2, 5, 11, 17-19, 71, 158-163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Обухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду.

Зобов'язати Обухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України призначити пенсію за віком ОСОБА_1 з 01 серпня 2016 року в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, відповідно до чинного законодавства.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у відшкодування сплаченого судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Київського апеляційного адміністративного суду через Обухівський районний суд Київської області.

СуддяБолобан В. Г.