Справа № 826/6892/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 квітня 2017 року № 826/6892/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Йорданії ОСОБА_1
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Йорданії ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 167-16 від 17.03.2016 про відмову у визнанні громадянина Йорданії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Йорданії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є громадянином Йорданії та перебуває за її межами, в Україні, у зв'язку з тим, що був вимушений залишити територію Йорданії та шукати захист в Україні з огляду на об'єктивні обставини, які викликали обгрунтовані побоювання за життя та здоров'я. Позивач зазначив про побоювання загрози його життю через фізичну розправу від приватних осіб у зв'язку із скоєнням ним дорожньо-транспортної пригоди, що спричинило смерть пішохода. Після скоєння зазначеного злочину позивача було розміщено до в'язниці, але згодом його звільнили на прохання потерпілої сторони, а саме батьків трагічно загиблої особи для здійснення розправи. ОСОБА_1 зазначає, що влада Йорданії не здатна забезпечити захист йому від вищенаведених загроз.

Також позивач зазначив, що Державною міграційною службою України було необґрунтовано та протиправно відмовлено йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ним було подано до органів Державної міграційної служби всі необхідні документи, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та вказала, що факти, на які посилався позивач, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому оскаржуване рішення прийняте в межах та з урахуванням норм чинного законодавства. Просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Керуючись ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у справі - ОСОБА_1, громадянин Йорданії, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в Іраку, неодружений, має вищу освіту, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

Зі слів позивача, він залишив країну громадянської належності легально літаком та прибув до України 26.01.2013. До залишення країни походження ОСОБА_1 згідно протоколу співбесіди від 29.04.2015 намагався отримати візи в Ліван, Францію та Італію, але йому було відмовлено.

З документів, які підтверджують особу, у наявності є копія паспорту громадянина Йорданії № НОМЕР_1.

ОСОБА_1 02.03.2015 звернувся до органів міграційної із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач на території України перебував нелегально. Позивач звернувся до органів міграційної служби України вперше, до органів міграційних служб інших країн не звертався.

Причиною залишення країни громадянської належності він зазначив побоювання загрози його життю через фізичну розправу від приватних осіб у зв'язку із скоєнням ним дорожньо-транспортної пригоди, що спричинило смерть пішохода. Після скоєння зазначеного злочину ОСОБА_1 було розміщено до в'язниці, але згодом його звільнили на прохання потерпілої сторони, а саме батьків трагічно загиблої особи для здійснення розправи.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві 22.06.2015 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Рішенням відповідача № 167-16 від 17.03.2016 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 30.03.2016 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на слідуюче.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.03.2015 заявник зазначив, що залишив країну походження, тому що там загрожує небезпека його особистому життю у зв'язку з тим, що заявником було скоєно наїзд на пішохода, що спричинило смерть останнього. Після скоєного заявника було розміщено до в'язниці, але згодом його звільнили за проханням потерпілої сторони, а саме батьків трагічно загиблого хлопця для здійснення розправи. Батьки померлого хлопця хотіли вчинити кровну розправу над позивачем.

Як убачається з матеріалів справи, під час співбесіди заявник наголошував на тому, що у випадку повернення до Йорданії його можуть посадити до в'язниці або вбити. Вказав, що 15.09.2013 він повертався з нічного клубу у нетверезому стані на автомобілі та збив на смерть хлопчика. Його затримала міліція на 15 діб, але батьки загиблого хлопця домовилися з владою щоб заявника випустили з в'язниці для особистої розправи. Батьки заявника, в свою чергу, намагалися домовитися з родичами (батьками) загиблого про більш лояльний вирок власному сину, але в них нічого не вийшло.

Проаналізувавши матеріали справи, судом з'ясовано, що ОСОБА_1 не надав жодних документів що підтверджували б факт гибелі хлопця чи взагалі зазначений інцидент. Позивач навіть не зміг довести факт його затримання на 15 діб документально.

З матеріалів справи також убачається, що позивачу на співбесіді було запропоновано відповісти на наступне запитання: " На якому етапі розгляду перебуває зараз ваша справа", на що заявник відповів, що не знає, скоріш за все її розгляд призупинили. Також пояснив, що як тільки він перетне кордон до Йорданії - його вб'ють, оскільки він знаходиться в чорному списку.

Зазначене суд оцінює критично, оскільки позивач не знає даних про перебіг кримінальної справи відносно нього та, висловлюючи твердження про наявність його в чорному списку, навіть не може пояснити що це за список, що свідчить про непереконливість доводів ОСОБА_1.

Колегія суддів зазначає, що інформація, яку надає іноземець щодо наявної небезпеки його життю ґрунтується лише на суб'єктивних твердженнях та не має жодних документальних підтверджень. Позивач не зміг надати копію протоколу про оформлення ДТП, копію протоколу про затримання, копію документу про звільнення або будь-якого іншого документу, що підтверджував би факт наявності повідомленої іноземцем пригоди.

Разом з тим, під час співбесіди 16.03.2015 ОСОБА_1 також повідомив, що у країні походження на нього чекає «кровна помста» батьків загиблого хлопця.

Суд приймає до уваги доводи відповідача, що під час моніторингу відкритих інтернет джерел на предмет пошуку аналогічних випадків щодо «кровної помсти» у Йорданії не знайдено жодного випадку, який би підтверджував, що зазначена заявником помста має місце бути.

Отже, у зв'язку з відсутністю зазначених випадків у Йорданії та відсутністю у заявника будь-яких документальних доказів щодо наявності повідомленої іноземцем загрози у випадку повернення до країни походження, приходимо до висновку, що доводи іноземця стосовно наявності небезпеки у Йорданії є необґрунтованими.

Крім того, під час співбесіди 16.03.2015 на запитання: «Чи отримували ви погрози безпосередньо на свою адресу?» заявник стверджував, що за ним стежили та погрожували вбивством, повідомивши про це його батька.

Із вказаного можна зробити висновок, що заявник особисто на свою адресу погроз не отримував, а твердження про те, що за ним стежили є необґрунтованими будь-якими документальними матеріалами.

Суд приймає до уваги те, що під час співбесіди 29.04.2015 ОСОБА_1 повідомив, що звернувся до міграційної служби лише тому, що знаходиться без документів та не може законно перебувати на території України, що є підтвердженням того, що останній звернувся до органів ДМС лише для легалізації на території України.

Під час співбесіди 29.04.2015 іноземець вказав, що в Йорданії існує закон, якщо ти когось вбиваєш тебе так само вб'ють.

На вказане відповідачем пояснено суду, що Кримінальний кодекс Йорданії передбачає смертну кару як обов'язкове покарання за умисне вбивство та інші види умисного вбивства; за злочини проти Держави (зрада, спроба змінити Конституцію незаконними способами); за замах на життя або свободу членів королівської сім'ї; за акти тероризму, підпал або саботаж за обтяжливих обставини. За шпигунство також передбачена як обов'язковий захід страта (Закон 1971р.). За військові злочини смертна кара встановлена за військовим Кримінальним кодексом 1952 Згідно Спеціального закону 1952.

Отже, із наведеного слід зробити висновок, що побоювання заявника повернення до країни походження у зв'язку з застосуванням до нього смертної кари є не обгрунтованими.

Слід зазначити, що іноземець прибув до України 26.01.2013, але звернувся із заявою за наданням захисту в Україні лише 02.03.2015, тобто більше ніж через два роки після того як прибув в Україну. У 2013 році іноземець прибув до України з метою навчання та був зарахований до ВУЗу, але після закінчення навчання у нього були відсутні підстави для легального перебування в Україні.

Заявник не приймав участі у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій. Іноземець не приймав участі у демонстраціях проти влади.

Таким чином, суд вважає, що побоювання, які виникли у заявника мають суто суб'єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними данними, заявник не має речових доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо його слів.

Отже, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю ОСОБА_1 ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано.

Крім того, судом зазначається, що заявник не намагався скористатися можливістю внутрішнього переміщення, і одразу виїхав з країни походження, тим самим знехтувавши можливістю переміщення всередині країни для уникнення загрози своєму життю та безпеці.

Аналіз матеріалів особової справи іноземця в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок, що заявник не обгрунтував неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що в обґрунтування позовних вимог громадянином Йорданії ОСОБА_1 було надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання громадянина Йорданії ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів особової справи громадянина Йорданії ОСОБА_1, при звернення до органів Державної міграційної служби України позивачем також не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, та інформації, яка могла би бути перевірена або достовірно встановлена щодо наявності таких обставин.

Позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача № 167-16 від 17.03.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Йорданії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова