Справа № 806/1031/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

10 квітня 2017 року Житомир Справа № 806/1031/17

Категорія 11.5

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Романченко Є.Ю. , розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Богунського відділу державної виконавчої служби м. Житомир Головного управління юстиції у Житомирській області про зняття арешту з нерухомого мана,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, у якому просить зняти арешт з нерухомого майна 1/6 частини будинку, що розташований за адресою: м. Олевськ, вул. Олексія Опанасюка, 7, право власності на яку зареєстровано за померлим ОСОБА_2, реєстраційний номер обтяжень 7752738; зобов'язати Богунський відділ державної виконавчої служби міста Житомира виключити з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис від 19.11.2014 за № 7752738 про арешт нерухомого майна та заборону здійснювати відчуження будь - якого майна, яке належить боржнику.

У відкритті провадження в адміністративній справі за даним позовом необхідно відмовити, з огляду на наступне.

Як видно зі змісту позовної заяви та приєднаних до неї документів, звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом зумовлено неможливість вільного розпорядження нею своїм нерухомим майном, а саме житловим будинком. Так як на частину майна, яка належала її покійному сину - ОСОБА_2, який помер 06 серпня 2014 року, постановою державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції від 24.09.2014 ВП № 36181511 накладено арешт.

Із копії постанови державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції від 24.09.2014 ВП № 36181511 вбачається, що арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 93863,76 грн накладено при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-142/12 виданого 31.07.2012 Олевським районним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ "ОСОБА_3 Аваль" боргу в сумі 93863,76 грн.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У відповідності до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 1 статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення (ч. 2 ст. 4 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби врегульовано статтею 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (надалі - Закон).

Так, частиною першою вказаної статті Закону визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У частині 2 ст. 74 Закону закріплено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами лише до суду, який видав виконавчий документ. При цьому критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ.

Також суд ураховує, що частиною першою статті 59 Закону передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 59 Закону, у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов'язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, стаття 59 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. За змістом цієї статті у разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 26.10.2016 (справа № 813/2439/14|21-5624а15).

Пунктом 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (ч. 2 ст. 114 Цивільного процесуального кодексу України).

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що питання про зняття арешту з нерухомого майна покійного ОСОБА_2 повинно вирішуватись Олевським районним судом за позовом особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй про визнання права власності на майно (частину майна) і зняття з нього арешту, в порядку цивільного судочинства, а не адміністративного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 109 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись п.1 ч.1 ст.109, ст. 165, 186, 254 КАС України, суд

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Богунського відділу державної виконавчої служби м. Житомир Головного управління юстиції у Житомирській області про зняття арешту з нерухомого мана.

Копію ухвали невідкладно надіслати позивачу разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Є.Ю. Романченко