Справа № 806/237/17
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року Житомир справа № 806/237/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шимоновича Р.М., суддів: Семенюка М.М., Черноліхова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії, стягнення заборгованості з суддівської винагороди та середньомісячного заробітку за час затримки остаточного розрахунку,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просить:

- визнати неправомірними дії територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області, Державної казначейської служби України та Міністерства фінансів України щодо неприйняття заходів з фінансування та виплати їй щомісячної суддівської винагороди в повному обсязі в період з 03.08.2014 по 31.03.2015;

- зобовязати Міністерство фінансів України через Державну казначейську службу України профінансувати територіальне управління Державної судової адміністрації в Житомирській області для виплати їй заборгованості з суддівської винагороди у сумі 46754,60 грн;

- стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області на її користь заборгованість з суддівської винагороди за період з 03.08.2014 по 31.03.2015 в розмірі 46754,60 грн;

- стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області на її користь заборгованість середньомісячний заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 30.09.2016 по день ухвалення судом рішення у даній справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що заборгованість із виплати суддівської винагороди виникла у звязку з невиконанням відповідачами вимог статті 129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", частини другої статті 6, частини другої статті 19, статті 129 та частини першої статті 130 Конституції України та рішень Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 та від 3 червня 2013 року №3-рп-2013. Стверджує, що в силу положень частини першої статті 129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами. Однак, всупереч наведеному положенню Закону та рішенню Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (Конституція України не надає закону про Державний бюджет України на відповідний рік вищої юридичної сили стосовно інших законів) відповідачі обмежили її право на отримання суддівської винагороди у повному розмірі протягом серпня-грудня 2014 року, керуючись положенням Закону України №1622-VII від 31 липня 2014 року "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", яким було незаконно обмежено місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. Зазначає, що загальновідомим є той факт, що Закон України про державний бюджет України на відповідний рік діє протягом календарного року на який його прийнято. Проте, відповідачі без законних підстав обмежували право позивача на отримання суддівської винагороди у повному розмірі, визначеному статтею 129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" ще протягом січня-березня 2015 року.

Позивач у судове засідання не прибула, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. На адресу суду направила заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження. Також, до матеріалів справи долучив письмові заперечення проти позову, у яких вказав, що обмеження соціально-економічних прав працівників державних органів та працівників інших бюджетних установ, що мали місце у 2014 та 2015 роках згідно Законів України №1622-VII від 31 липня 2014 року "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", №76-VІІІ від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", у тому числі щодо обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, було зумовлене необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає цінностям правової держави, що охороняється Конституцією та Законами України.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, письмових заперечень проти позову не направив.

Представник відповідача Міністерства фінансів України у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду направив письмові заперечення проти позову, за змістом яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справу без його участі. Зазначив, що відповідно до норм Бюджетного кодексу України, Міністерство фінансів України, як учасник бюджетного процесу не несе відповідальності за нарахування та виплату суддівської винагороди. Вважає, що вимоги позивача стосовно фінансування Державної судової адміністрації України шляхом списання коштів через Державну казначейську службу України недоплаченої суддівської винагороди є безпідставними, оскільки Міністерство фінансів України у правовідносинах з позивачем не перебуває та зобовязань щодо такого нарахування та виплати перед ним не має. Головні розпорядники бюджетних коштів у межах доведених обсягів асигнувань самостійно визначають пріоритетні напрями використання бюджетних коштів та розподіляють їх за бюджетними програмами між регіонами, розпорядниками нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів. Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів та проводить платежі лише за дорученням відповідного розпорядника коштів.

Справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог, з огляду на наступне.

Встановлено, що у період з 22.06.1987 по 30.09.2016 ОСОБА_1 працювала на посаді судді Лугинського районного суду Житомирської області.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-VIII "Про звільнення суддів" ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, у звязку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Лугинського районного суду Житомирської області від 28.09.2016 №9-к ОСОБА_1 відраховано зі штату Лугинського районного суду Житомирської області.

30.09.2016 територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Житомирській області проведено розрахунок з ОСОБА_1.

Позивач, вважаючи, що з нею проведено розрахунок не у повному обсязі, звернулась із заявою до територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області з проханням нарахувати та виплатити їй не донараховані при звільненні грошові кошти за період з серпня 2014 року по березень 2015 року.

Листом від 02.12.2016 № 2539/16 територіальне управління Державної судової адміністрації в Житомирській області повідомило позивача, що у звязку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік", що набрав чинності 3 серпня 2014 року, абзацу 5 пункту 6-4 Прикінцевих положень зазначеного Закону, було встановлено обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати до кінця 2014 року. З 1 січня 2015 року вступив в дію Закон України від 28 грудня 2014року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", який обмежував розмір суддівської винагороди.

Не погодившись із відмовою відповідача, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступних мотивів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями пункту 14 статті 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Відповідно до чинної у 2014 році частини першої статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

31 липня 2014 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (далі - Закон України №1622-VII).

У пояснювальній записці до проекту Закону України №1622-VII було зазначено, що задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом, де як попередній захід для отримання наступного траншу від МВФ є ухвалення нових змін до бюджету, Міністерство фінансів України розробило і подає на розгляд Кабінету Міністрів України проект Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік". Економіка України у поточному році знаходиться у надзвичайно складному становищі. Анексія АР Криму, військовий конфлікт у провідних промислових регіонах країни, розбалансування фінансової системи, торгівельні обмеження з боку РФ створюють надзвичайно негативний фон для розвитку. У проекті було заплановано скорочення на 400,1 млн. грн видатків на забезпечення діяльності інших центральних органів виконавчої влади та державних органів, включаючи, зокрема, органи судової влади та прокуратури (близько 7 відсотків пятимісячного обсягу поточних видатків на утримання органів, крім видатків на опалення приміщень), що потребуватиме зменшення необовязкових виплат працівникам. З метою вирішення ряду найнагальніших проблемних питань, зокрема повязаних з боєздатністю держави, Кабінет Міністрів подав на розгляд Верховної Ради проект Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік"".

Отже, саме з метою стабілізації економічної ситуації в державі та економного і раціонального використання державних коштів 31 липня 2014 року Верховною Радою України прийнятий Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (далі - Закон України №1622-VII).

Законом №1622-VII Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" доповнено пунктом 6-4, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Законом України від 28 грудня 2014 року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" (далі - Закон України №76-VIII) внесені зміни до Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", а саме: у статті 129 у частині першій слова "та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами" виключено.

У пояснювальній записці до проекту Закону України №76-VIII зазначено, що його прийняття обумовлено необхідністю реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень окремих Законів України.

З 1 січня 2015 року частина перша статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" діяла у наступній редакції: суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України".

Отже, Законом України №76-VIII з 1 січня 2015 року були зняті обмеження, встановлені частиною першою статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", щодо неможливості визначення іншими нормативно-правовими актами суддівської винагороди, з метою реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень ряду нормативних актів України, у тому числі положень статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено, що ряд нормативних актів України, у тому числі положення частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

З 1 квітня 2015 року Закон України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" почав діяти у новій редакції, викладеній відповідно до Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд".

Виплата суддівської винагороди з 1 квітня 2015 року здійснювалася відповідно до статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Аналізуючи наведені правові норми суд погоджується з доводами Державної судової адміністрації України, що зміни у законодавстві України, що були спрямовані на врегулювання виплати суддівської винагороди у період з 3 серпня 2014 року до 31 березня 2015 року, зумовлені економічним становищем держави та спрямовані на досягнення фінансової стабілізації та відновлення боєздатності держави під час проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом враховані положення інших міжнародних документів, яким оскаржувані дії відповідачів відповідають у повній мірі, зокрема рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким було визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані зі скороченням їм заробітної плати. Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі "Савіцкас та інші проти Литви" зазначив: "Вислів "коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується", що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності. Крім того, ЄСПЛ підкреслив, що у разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах.

Подібні позиції ЄСПЛ висловив й у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" та від 12 жовтня 2004 року у справі "Кйяртан Асмундсон проти Ісландії", які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася у державі.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлено необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи обмеження соціально-економічних прав інших осіб, зокрема, працівників державних органів та інших бюджетних установ, що мали місце у 2014, 2015 роках згідно Законів України №1622-VІІ від 31 липня 2014 року, №76-VІІІ від 28 грудня 2014 року, суд дійшов висновку, що обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Тому, посилання позивача на те, що їй неправомірно недонарахована суддівська винагорода за період з 3 серпня 2014 року по 31 березня 2015 року не приймаються судом, як і решта доводів позивача, у тому числі з посиланням на частину другу статті 6, частину другу статті 19, статтю 129 та частину першу статті 130 Конституції України та рішень Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 та від 3 червня 2013 року №3-рп-2013.

Окремо слід зазначити, що позиція суду узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України та позицією Верховного суду України у справі №826/2133/15.

Суд не погоджується із доводами представника відповідача про те, що територіальне управління Державної судової адміністрації в Житомирській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки саме територіальне управління здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності місцевих загальних судів Житомирської області, відтак, є належним відповідачем у даній справі.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог, відповідачі, як суб'єкти владних повноважень, довели належними та допустимими доказами правомірність своїх дій.

Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які вона посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а її вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 128, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Р.М.Шимонович

Судді: М.М. Семенюк

ОСОБА_2