Справа № 766/16904/16-а
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 766/16904/16-а

Категорія: 3.7 Головуючий в 1 інстанції: Дорошинська В.Е.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Запорожана Д.В., Романішина В.Л.,

при секретарі Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 10 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до рядового поліції Управління патрульної поліції у м. Херсоні ОСОБА_2 про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії поліцейського роти №2 батальйону УПП у м. Херсоні ДПП ОСОБА_2 постанову визнати незаконною та скасувати постанову про адміністративне правопорушення АР №082197 від 09.12.2016 року і провадження закрити.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 09.12.2016 р. постановою рядовий поліції Управління патрульної поліції у м. Херсоні ОСОБА_2, його було визнано винним у скоєнні правопорушення за ст.121 ч.1 КУпАП, а саме за те, що позивач здійснив зупинку транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушив ПДР України

За вказане правопорушення піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі 255 грн.

Позивач вважав дану постанову відносно нього незаконною

Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 січня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує увагу на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуємого судового рішення:

- в наданих файлах запису нагрудних камер відсутні докази, що транспортний засіб знаходився в межах дії знаку 3.34 "Зупинку заборонено", а також докази того, що на момент винесення оскаржуваної постанови знак 3.34 "Зупинку заборонено" взагалі був та в разі його наявності його розташування у відповідності до вимог ДСТУ 4100-2002 "Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування.";

- під час винесення постанови позивача не було повідомлено про правопорушення, які інкримінуються;

- відповідач не прийняв до уваги та не подивився запис відеореєстратора автомобіля, що суперечить вимогам статті 251 КУпАП;

- під час винесення постанови, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015, була порушена стаття 276 КУпАП, а саме постанову було винесено не за місцезнаходженням органу, уповноваженому розглядати справи про адміністративні правопорушення;

- судом першої інстанції зазначено, що позивача було визнано винним у скоєнні правопорушення за частиною 1 статті 121 КУпАП, в той час коли вказана норма не передбачає відповідальності за "зупинку транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34 "Зупинку заборонено".

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Суд першої інстанції встановив, 09.12.2016р. постановою поліцейського роти №2 батальйону Управління патрульної поліції Управління у м. Херсоні ДПП ОСОБА_2 було визнано винним ОСОБА_1 в тому, що він 09.12.2016 року близько 17.15 год. в м.Херсоні по пр. Ушакова,75 здійснив зупинку транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушив ПДР України та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі 255 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова відповідає вимогам ст.ст.252, 258, 276, 283 КУпАП, містить необхідні реквізити та її обґрунтованість підтверджується дослідженими судом доказами.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За змістом ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується в цілях виховання особи, яка скоїла адміністративне правопорушення.

На підставі ст. 288 КУпАП, постанову посадової особи органу внутрішніх справ у справах про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення можна оскаржити, зокрема, в районний суд у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України з особливостями, визначеними КУпАП.

Згідно зі ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст.251 Кодексу України про адміністративне правопорушення доказами в справі про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

За змістом частини 1 статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, -

тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі пятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

В ході судового розгляду в апеляційному суді були досліджені відеозаписи правопорушення , , (а.с. 19).

Відеозаписи підтверджують порушення позивачем правил стоянки транспортного засобу.

Крім того з оскаржуваної постанови, яку підписав позивач та отримав її копію вбачається, що його до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, а відтак спростовується твердження, що під час винесення постанови позивача не було повідомлено про правопорушення, які інкримінуються.

З приводу доводів позивача, що в наданих файлах запису нагрудних камер відсутні докази, що транспортний засіб знаходився в межах дії знаку 3.34 "Зупинку заборонено", а також докази того, що на момент винесення оскаржуваної постанови знак 3.34 "Зупинку заборонено" взагалі був колегія суддів зазначає наступне.

Так, за змістом частин 1, 2 статті 72 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Презумпція винуватості покладає на субєкта владних повноважень обовязок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Однак це аж ніяк не означає, що кожен адміністративний позов, навіть очевидно необґрунтований та безпідставний, зобовязує субєкта владних повноважень забезпечувати своє представництво у кожному такому процесі. З презумпції винуватості субєкта владних повноважень не випливає його автоматичний програш у справі, якщо він ніяким чином не відреагував на позов або просто його не визнав.

Презумпція винуватості не є абсолютною, як у судовому процесі прецедентної системи права, де відсутність заперечення позову та незявлення відповідача у судове засідання розцінюється судом як визнання позову і тягне за собою програш відповідача. Презумпція винуватості субєкта владних повноважень відповідача означає припущення, що повідомлені позивачем обставини у справі про рішення, дії, бездіяльність відповідача і про порушення права, свободи чи інтересу відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує на основі доказів. Отож застосування принципу презумпції винуватості субєкта владних повноважень не обумовлює його автоматично програшного становища у справі.

Отже позивач, зазначаючи, що його транспортний засіб не знаходився в межах дії знаку 3.34 "Зупинку заборонено", або що на момент винесення оскаржуваної постанови знак 3.34 "Зупинку заборонено" взагалі був відсутній, на підтвердження цього не навів жодних доказів.

Посилання позивача щодо розташування знаку 3.34 "Зупинку заборонено" в порушення вимог ДСТУ 4100-2002 "Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування." Гн сприймаються колегією суддів, оскільки в ході судового розгляду не встановлено, що розташування дорожнього знаку 3.34 не відповідає проекту організації дорожнього руху та чинним нормам і правилам щодо його розміщення.

Щодо доводів, що відповідач не прийняв до уваги та не подивився запис відеореєстратора автомобіля, чим порушені вимоги статті 251 КУпАП слід вказати наступне.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За правилами статті 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Винесення постанови, тим саме притягнення до відповідальності на підставі двох суперечливих доказах (протокол та пояснення особи), є необ'єктивним розглядом справи та відтак незаконним.

Отже з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що посадова особа має право розсуду у виборі доказів та їх оцінки на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того позиція позивача зводиться до того, що під час винесення постанови, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015, була порушена стаття 276 КУпАП, а саме постанову було винесено не за місцезнаходженням органу, уповноваженому розглядати справи про адміністративні правопорушення.

Слід зазначити, що спірна постанова складена у відповідності до вимог статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення у визначеному цією правовою нормою місці розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки, як роз'яснено у Рішенні Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 словосполучення «за місцем його вчинення», вжите у названій статті, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

У даному випадку, спірна постанова складена відповідачем у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а не за фактичним місцем знаходження (адресою) Управління патрульної поліції, що відповідає вимогам наведених вище положень законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду від 20 лютого 2017 року, № судового рішення в ЄДРСРУ 65170213.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції зазначено, що позивача було визнано винним у скоєнні правопорушення за частиною 1 статті 121 КУпАП, в той час коли вказана норма не передбачає відповідальності за "зупинку транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34 "Зупинку заборонено" слід зазначити, що помилкове зазначення статті КУпАП в рішенні суду першої інстанції може бути вирішене через виправлення описки в порядку статті 169 КАС України.

Таким чином на підставі вищевикладеного встановлено, що інспектор поліції при складанні постанови про адміністративне правопорушення від 09.12.2016 р. відносно позивача діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим суд першої інстанції правильно відмовив позивачу у задоволенні позову про скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 10 січня 2017 року у справі № 766/16904/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду 10 квітня 2017 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Д.В. Запорожан

Суддя: В.Л. Романішин