Справа № 743/250/17
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 743/250/17 Головуючий у 1-й інстанції: Сташків В.Б. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

05 квітня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до Громадянина Грузії ОСОБА_3 про продовження строку затримання, за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на постанову Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 06 березня 2017 року, -

У с т а н о в и в :

Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області звернулося у суд з позовом про продовження строку затримання громадянина Грузії ОСОБА_3.

Постановою Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 06 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду та прийняти нову про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для продовження строку затримання громадянина Грузії ОСОБА_3.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

З матеріалів справи убачається, що постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.06.2016 року громадянина Грузії ОСОБА_3 примусово видворено за межі території України.

22 червня 2016 року Краматорським МВ ГУДМС України в Донецькій області, на виконання вищенаведеної постанови суду, відносно громадянина Грузії ОСОБА_3 прийнято рішення про поміщення в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, для підготовки відповідних матеріалів про примусове видворення.

23 червня 2016 року цим же відділом міграційної служби складено протокол № 63 про адміністративне затримання відповідача.

24 червня 2016 року громадянин Грузії ОСОБА_3, згідно акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства, перебуває в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України;

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2016 року продовжено строк затримання відповідача на три місяці.

У лютому 2017 року Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області звернулося у суд із позовом про продовження строку затримання відповідача, з посиланням на те, що на даний час відсутні можливості забезпечити примусове видворення останнього за межі України.

Зокрема, позивач зазначає, що згідно листів від 23.01.2017 р. № 3.2-697/4, від 21.02.2017 № 3.2-1733/4, ГУДМС України в Донецькій області зверталось до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби про надання допомоги у придбанні авіаквитка до країни походження (Грузії), проте відповіді на вказані листи не одержало.

Надаючи оцінку діям відповідача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 7 ст. 183-7 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні три місяці подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для виконання рішення про примусове видворення або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що зазначений перелік умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, є виключним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Відтак, ураховуючи відсутність зазначених у даній правовій нормі умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для продовження строку затримання громадянина Грузії ОСОБА_3.

При цьому, колегія суддів ураховує положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25.06.1996р.) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06.03.2001р.) Європейський суд з прав людини вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина, то таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Окрім того, п. 17 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що особи, звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їхнього походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють їх примусове видворення за межі України.

Ураховуючи наведену правову норму, колегія суддів дійшла до висновку, що граничний строк перебування громадянина Грузії ОСОБА_3 закінчився, а ГУ ДМС України в Донецькій області не було його примусово видворено за межі України, з незалежних від нього причин, відтак, останній вважається таким, який на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, у зв'язку з неможливістю його примусового видворення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. Тому, відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

Отже, рішення місцевого суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін на підставі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, 198, 200, 206, 212, 254, КАС України, суд,

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області залишити без задоволення.

Постанову Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.М. Кузьмишина
суддяО.Є. Пилипенко

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Кузьмишина О.М.