Справа № 243/10046/16-а
Суддя: Ільяшевич О. В.
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/243/33/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року

Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Ільяшевич О.В.,

при секретареві: Гуменному М.А.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Винник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов'янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Слов'янськ, Донецької області) адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління праці і соціального захисту населення Слов'янської міської ради в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Слов'янський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

02 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Управління праці і соціального захисту населення Слов'янської міської ради, третьої особи: Слов'янського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану про скасування рішення та забовя'зання вчинити певні дії. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22 липня 2005 року між нею та ОСОБА_5 був укладений шлюб. З початку шлюбних відносин вони разом проживали у будинку, власником якого є її батько, який розташований за адресою: АДРЕСА_3. З квітня 2014 року було підписано указ «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Вона разом з чоловіком залишилися проживати у м. Донецьку, у зв'язку з тим, що їхні батьки вже похилого віку та їм потрібен постійний догляд. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дитина - ОСОБА_6. Зазначає, що свідоцтво про народження дитини надавалося їй у м. Донецьку у час, коли органи державної влади ще виконували свої повноваження на території, яка сьогодні є неконтрольованою. Зазначає, що до народження дитини вона працювала у Позашкільному навчальному закладі «Станція юних техніків № 2», відділу освіти Пролетарської районної ради у м. Донецьку зазначає, що їй було надано відпустку до 3-х років по догляду за дитиною з 23 грудня 2014 року по 03 листопада 2017 року. Звертає увагу на те, що на той час ситуація на сході України дуже загострилась. Єдиним джерелом доходу були заробітки її чоловіка, який працював в Філії «Металургійний комплекс» Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - «Металургійний завод» в м. Донецьку. Зазначає, що у зв'язку з постійним проведенням бойових дій своєчасно виїхати на підконтрольну владі територію України їм не вдавалось. Оформити перепустку для перетину лінії розмежування не було можливості, тому що місто зазнало значних ушкоджень та були зруйновані засоби зв'язку. Велись постійні обстріли району, періодично вони вимушені були проводити тривалий час у підвалах приміщень багатоквартирних будинків. Грошей вистачало лише на придбання продуктів харчування та засобів індивідуального гігієни. ЇЇ дитина з народження мала слабкий імунітет та постійно потребувала лікарського втручання. Коли з'явилась можливість, вона разом з дитиною залишила м. Донецьк, та переїхала до м. Слов'янська Донецької області, де стала на облік, як тимчасово переміщена особа. 02 грудня 2015 року вона звернулася до Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради із заявою про призначення їй допомоги при народження дитини та допомоги по догляду за дитиною до трьох років. 07 грудня 2015 року від Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради надійшло повідомлення № 1222/2728 від 04 грудня 2015 року про відмову надання допомоги. В цьому листі їй було відмовлено на підставі п. 12 Постанови КМУ № 1751 від 27 грудня 2001 року, в якому зазначено, що звернення за призначенням допомоги надійшло пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини. Також, 02 грудня 2015 року вона звернулась до Департаменту державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України із заявою, щодо перевірки дій управління праці та соціального захисту населення Слов'янської міської ради про відмову їй у призначенні допомоги при народженні дитини. Відносно цього їй була надана відповідь від Департаменту державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України, яка обґрунтована тим, що звернення за призначенням допомоги при народженні дитини надійшло після спливу дванадцяти місяців з дня народження дитини. Вважає дії Управління праці та соціального захисту населення Слов'янської міської ради та Департаменту незаконними та такими, що порушують права її дитини . З огляду на викладене просила суд ухвалити рішення яким, визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Слов'янської міської ради щодо відмови у призначенні допомоги ОСОБА_3 при народженні дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, скасувати рішення від 04 грудня 2015 року Управління праці та соціального захисту населення Слов'янської міської ради про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Слов'янської міської ради призначити ОСОБА_3 допомогу при народженні дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» відповідно до заяви ОСОБА_3 від 02 грудня 2015 року.

Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу слухати у її відсутності, за участі її представника, позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник позивачки ОСОБА_1, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_3, договору про надання правової допомоги від 30 травня 2016 року, в судовому засіданні надав пояснення аналогічні поясненням позивачки, та надав уточнення до обґрунтування адміністративного позову, де зазначив, що відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Постановою ВР України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, "дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження", посилаючись на положення Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо при передачі дітей на виховання та їх всиновленні, на національному і міжнародних рівнях, Мінімальних стандартних правил Організації Об'єднаних Націй, що стосуються здійснення правосуддя щодо неповнолітніх ("Пекінські правила"), держава Україна повинна враховувати інтереси дітей і в надзвичайних обставинах і в період збройних конфліктів. Держави-учасниці, що ратифікували дану Конвенцію повинні поважати і забезпечувати всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Оскільки малолітня дитина не може самостійно користуватися усіма гарантіями соціального захисту, держава повинна вжити всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Щодо економічних, соціальних і культурних прав Держави-учасниці вживають таких заходів у максимальних рамках наявних у них ресурсів і при необхідності в рамках міжнародного співробітництва. В даному випадку позивачка та моя малолітня дитина були позбавлені захисту з боку держави, а державою не були прийняті засоби щодо реалізації права дитини позивачки на отримання допомоги при народженню, що передбачені статтею 4 Конвенції про захист прав дитини. Стаття 26 цієї Конвенції передбачає, що Держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені. Отже, в даному, випадку, управління праці та соціального захисту населення Слов'янської міської ради, як виконавчий орган держави України повинен діяти відповідно до норм діючого національного та міжнародного законодавства та не повинен перешкоджати громадянам України при реалізації їхніх прав на соціальне забезпечення.

Представник відповідача Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради Донецької області Винник О.В. не визнала заявлені позовні вимоги ОСОБА_3 та в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні письмовим запереченням. В наданих до суду запереченнях вказала, що ОСОБА_3 30 листопада 2015 року взята на облік як внутрішньо переміщена особа у м. Слов'янську та відповідна інформація внесена до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. ОСОБА_3 02 грудня 2015 року звернулась до Управління з заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсації та пільг. Згідно із ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Відповідно до п. 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року N 1751, допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини. Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у місті Донецьку 18 листопада 2014 року ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1. Управлінням 04 грудня 2015 року прийнято рішення про відмову у призначені допомоги при народженні дитини, у зв'язку з тим, що звернення за призначенням допомоги надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини. Згідно із ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У зв'язку з чим права та інтереси дитини не порушено. З огляду на викладене просила відмовити ОСОБА_3 у її позовних вимогах у повному обсязі.

Представник третьої особи Слов'янський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, повідомлений належним чином про час та дату розгляду справи у суді в судове засідання надав клопотання відповідно якого просив розглянути вказану адміністративну справу без участі представника відділу та винести рішення згідно діючого законодавства.

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Так у судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно із копією паспорту наданого позивачкою, остання є громадянкою України та зареєстрована по АДРЕСА_3 (а.с 7).

Відповідно до свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_4, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 22 липня 2005 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції. був зареєстрований шлюб (а.с. 9).

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народився син ОСОБА_6, вказане свідоцтво про народження було надане 18 листопада 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у місті Донецьку (а.с. 10).

Наказом директора «Станції юних техніків №2» № 40-к/тр «Про відпустку по догляду за дитиною» ОСОБА_3 було надано відпустку по догляду за дитиною до трьох років з 23 грудня 2014 року по 03 листопада 2017 року(а.с. 15).

Відповідно до довідки № від 30 листопада 2015 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_3 разом з її малолітнім сином ОСОБА_6, було взято на облік, та визначено фактичним місцем проживання адресу: АДРЕСА_2. Вказану довідку було подовжено з 30 травня 2016 року по 29 листопада 2016 року(а.с. 11).

Відповідно до повідомлення про призначення / відмову надання допомоги № 12-22/2728 від 04 грудня 2015 року, наданої УПСЗН Слов'янської міської ради, ОСОБА_3 було відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини, оскільки її звернення про призначення допомоги надійшло пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини, як того вимагає п. 12 Постанови Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року( а.с. 12, 55, 56).

У листі Міністерства соціальної політики України № 21885/75-15 від 28 грудня 2015 року зазначено, що департаментом державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України розглянуто звернення яке надійшло до Уповноваженого Президента України з прав дитини стосовно надання державної допомоги при народженні дитини . З вказаного листа вбачається, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», допомога призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Оскільки звернення з призначенням допомоги при народженні дитини надійшло після спливу дванадцяти місяців з дня народження дитини, то в призначенні ОСОБА_3 вказаної допомоги немає підстав. Як зазначено у вказаному листі, за заявою ОСОБА_3 від 02 грудня 2015 року останній було призначено адресну допомогу, відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо - переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово - комунальних послуг, затвердженого постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 505, на період з 02 грудня 2015 року по 29 травня 2016 року у щомісячному розмірі 1326,0 грн. Кошти зазначеної допомоги у сумі 2609,25 грн.(за грудень 2015 року та січень 2016 року) були перераховані на особистий рахунок ОСОБА_3 у січні 2016 року. Також ОСОБА_3 було повідомлено, що державна підтримка сімей з дітьми здійснюється не лише шляхом надання допомоги при народженні дитини, а також шляхом надання їм допомоги згідно із Законом України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям» в залежності від майнового стану та сукупного доходу сім'ї. ОСОБА_3 було рекомендовано звернутися до органів соціального захисту населення за місцем проживання.(а.с. 13-14).

23 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Слов'янського міського відділу державної РАЦС, з проханням роз'яснення дійсності свідоцтва про народження її дитини ОСОБА_6. (а.с. 21)

26 серпня 2016 року Слов'янський міський відділ державної РАЦС надав їй роз'яснення, посилаючись на Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року, Наказ Міністерства юстиції України від 29 жовтня 2014 року № 1801/5 «Про припинення доступу до деяких реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України», Постанову КМУ від 07 листопада № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам та організаціям Донецької та Луганської областей», наказ Міністерства юстиції України від 25 листопада 2014 року № 247/7 «Про переміщення органів та установ юстиції Донецької області» , та повідомило, що свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 , видане 18 листопада 2014 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у місті Донецьку на гр. ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Калінінського району міста Донецька Донецької області вважається таким, що видане органом державної реєстрації актів цивільного стану України (а.с. 23).

18 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Управління державної реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції України, ,з проханням роз'яснення дійсності та легальності свідоцтва про народження її дитини ОСОБА_6.(25-26).

Листом міністерства юстиції України № 40746/А-26425/19 від 21 листопада 2016 року, ОСОБА_3 на підставі Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану,наказу Міністерства юстиції України «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції», постанови КМУ № 595 від 07 листопада 2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ,здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» , Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України, було роз'яснено, що питання правомірності видачі свідоцтва про народження ОСОБА_6 потребує відповідної перевірки, про результати якої ОСОБА_3 буде проінформовано додатково (27-29).

ОСОБА_3 було поновлено запис про реєстрацію народження ї дитини, про що було зроблено відповідний актовий запис № 34 , Свідоцтво серії НОМЕР_7 про народження дитини було видано Слов'янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, 03 грудня 2016 року (а.с. 42). Вказане також підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження.(а.с. 43-44).

Як видно із виписки з медичної картки стаціонарного хворого наданої КЗ «Центр первинно медично - санітарної допомоги № 12» міста Донецька, ОСОБА_6 за час усього перебування під наглядом у лікаря - педіатра, а саме за період з 07 листопада 2014 року по 27 лютого 2016 року хворів шість раз ГРВІ (а.с. 16), вказане також підтверджується довідкою № 3442 від 12 грудня 2016 року(а.с. 46), довідкою № 23 від 12 грудня 2016 року (а.с. 47). Позивачка проходила діагностичний огляд стану свого здоров'я у зв'язку із погіршенням його стану, вказане підтверджується медичними документами, а саме: ультразвуковою діагностикою (а.с. 48), клінічним діагнозом(а.с. 49), ПЦР дослідженням (а.с. 50).

Згідно ст.10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (в редакції Закону на грудень 2015 року) допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Відповідно до п. 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затверджену Постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року, допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Аналіз діючого законодавства дає можливість дійти до висновку, що законодавцем встановлений строк звернення до державних органів за такою допомогою - який визначається в один рік.

Разом з тим, згідно із вказаними законодавчими актами відсутня пряма імперативна норма, яка б визначала преклюзивність цього строку, яким позбавлялась можливість отримання такої допомоги у разі його пропущення з об'єктивних причин, як і не визначено можливість його поновлення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької області розпочато антитерористичну операцію.

Згідно із ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції не прийнято.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Згідно із Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», місто Донецьк належить до такого населеного пункту.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Згідно абзацу 1 частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як вказано в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

В той же час частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. В цьому переліку зазначено і місто Донецьк.

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2015 р. № 109, від 08 квітня 2015 р. № 239) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації мали забезпечити до 1 грудня 2014 р. переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності.

Аналіз діючого законодавства та встановлених у судовому засіданні обставин дозволяє дійти до висновку, що період народження дитини позивачкою припав саме на період, коли не тільки відбулося загострення конфлікту у зоні АТО, але й на період коли у країні відбулися законодавчі зміни, пов'язані із виникненням збройного конфлікту на сході країни.

Отже на думку суду, позивачка не тільки не могла здійснити всі необхідні дії по захисту прав своєї новонародженої дитини, як то звернення до органів влади на отримання допомоги по народженню дитини за місцем свого постійного проживання, оскільки вже на той час органи влади України не здійснювали свої повноваження на території м. Донецька, але й була позбавлена будь-якої можливості виконати вимоги законодавства внаслідок необізнаності із такими вимогами, оскільки перебувала на території, яка не знаходилася під контролем влади України, де доступ до такої інформації був обмежений. Так, та обставина, що на території міста Донецька впродовж тривалого часту триває антитерористична операція, внаслідок якої було зруйновано електромережі, засоби телефонних зв'язків, органи самоврядування , заклади та установи тимчасово припинили свої повноваження, на думку суду не потребує доказування, оскільки є загальновідомою, до того ж суд враховує ту обставину, що позивачка мала новонароджену дитину, з якою, не мала змоги вільно пересуватися за вищевказаних обставин.

З огляду на викладене, слід дійти до висновку, що позивачка не звернулася у законодавчо визначений термін за допомогою, за обставин, які не залежали від ї волі.

В пункті 1 статі 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІ1 від 27.02.1991 p., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Аналогічні зобов'язання України передбачені і у основних міжнародно-правових актах. Статті 9, 10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року) визначає право кожної людини на соціальне забезпечення, а ст. 10 цього ж Пакту декларує визнання Державами-учасницями, що сім'ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання.

Відповідно до ст.7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства» з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та іншими законами України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (ч.2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»).

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 1 Конституції Україна є правовою державою.

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції).

Відповідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

На теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

З огляду на викладене, суд визнає, що дійсно норми чинного законодавства передбачають строк звернення за допомогою при народженні дитини, визначений дванадцятими місяцями з дня народження дитини, однак на думку суду докорінні зміни життя деяких регіонів країни позбавили можливості її мешканців виконати такі вимоги закону за постійним місцем їх проживання.

Суд констатує, що незважаючи на жорсткість вказаних норм закону, в Україні діє також як конституційні норми, так і норми міжнародного законодавства, за якими дискримінація за будь-якою ознакою( в даному випадку місце народження дитини та постійне місце проживання її матері) є неприпустимими.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Системний аналіз норм міжнародного права та національного законодавства дозволяє дійти до висновку, що в основі сенсу права на справедливий суд лежить перш за все захист прав та інтересів особи.

У контексті з положеннями ч.1 ст.6 КАС України, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті(вчинені) вони:

На підставі , у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

З використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

Обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення(вчинення дії);

Безсторонньо(неупереджено);

Добросовісно;

Розсудливо;

З дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

Пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливим наслідками для прав та свобод та інтересів особи і цілям на досягнення яких спрямоване це рішення(дія);

З урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

Своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 162 КАС України, при вирішенні справи по суті суд, у разі задоволенні позовних вимог може прийняти постанову про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Пунктом 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини забезпечується право людини на справедливий судовий розгляд.

Вказане право закріплене також у Конституції України у ст.55, де зокрема зазначається, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Одними з принципів адміністративного судочинства є верховенство права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З огляду на викладене, слід дійти до висновку, що позивачка не мала змоги звернутися у визначений законом термін із заявою про отримання допомоги при народженні дитини у річний термін, визначений законом, за місцем свого постійного проживання, з об'єктивних причин, які не залежали від її волі, як і була позбавлена можливості зробити це у інший визначений чинним законодавством спосіб, водночас держава на виконання своїх функцій не забезпечила позивачці таку можливість.

В зв'язку з цим, суд зазначає, що, з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивачка має право на звернення до органу соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги, а державні органі повинні в забезпечення виконання функцій по соціальному захисту таку допомогу виплатити. Отже, суд приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з ч.1 ст.94 КАС України, відповідно до якої якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. В той же час, відповідно до п. 19 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору в усіх судових інстанціях звільняються органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчі органи міських рад, на які покладено завдання щодо вирішення питань соціального захисту населення.

Таким чином понесені позивачкою та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 551 грн. 20 коп. підлягають компенсації за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 7-9, 11, 69-71, 94, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління праці і соціального захисту населення Слов'янської міської ради в Донецькій області, третя особа Слов'янський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Слов'янської міської ради від 04 грудня 2015 року про відмову ОСОБА_3 у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Слов'янської міської ради призначити ОСОБА_3 допомогу при народженні дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» відповідно до заяви ОСОБА_3 від 02 грудня 2015 року.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 грн. компенсувати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН : НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2, судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 грн.за рахунок Державного бюджету України.

Постанова суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова складена у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст постанови виготовлений 07 квітня 2017 року.

Головуючий-суддя: О.В. Ільяшевич