Справа № 619/890/17
Суддя: Нечипоренко І. М.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа №619/890/17
провадження №2-а/619/26/17
Постанова

Іменем України

05 квітня 2017 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіНечипоренко І.М.
за участюсекретаря судового засіданняНосачової І.В.

розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Дергачівського об'єднаного управління пенсійного фонду України Харківської області про визнання протиправними дії та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати неправомірними дії Дергачівського об'єднаного управління пенсійного фонду України Харківської області про відмову у призначенні їй пенсії за вислугу років та зобов'язати відповідача призначити їй пенсію за вислугу років з 08.12.2016 відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції закону від 12.07.2001, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати згідно із довідкою прокуратури Харківської області №18-792 від 07.12.2016 року, без обмеження її максимального розміру та здійснювати відповідні виплати посилаючись на те, що вона працює в прокуратурі Харківської області на посаді заступника начальника відділу, має класний чин - старший радник юстиції. 08 грудня 2016 року звернулась з заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Рішенням від 23.01.2017 № 178-02/39 відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років згідно із вимогами Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з тим, що працівники прокуратури права на призначення пенсії відповідно до закону України «Про прокуратуру» з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-УІІІ від 01.06.2015 не мають. Вважає, що прийняте рішення є незаконним і таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення, оскільки в органах прокуратури України вона працює з 16.09.1986, безперервний загальний стаж роботи, станом на дату звернення до пенсійного фонду становить 30 років 2 місяці 22 дня, стаж, що зараховується у вислугу років становить 22 роки 1 місяць 19 днів з 19.10.1994 року. Частиною першою статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Відповідно до частини 1 статті 50-1 ЗУ "Про прокуратуру" пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. Приписи ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратили чинність 15.07.2015, але станом на 15.07.2015 року вона мала необхідний стаж роботи (20 років, 8 місяців і 26 днів), які відповідно до ст.50-1 Закону «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ надавали їй право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. На теперішній час діє ЗУ «Про прокуратуру» № 1697-УІІ, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: ( в її випадку) - з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Таким чином статтею 86 Закону № 1697-УІІ збільшено стаж роботи, що дає їй право на пенсію за вислугу років, у порівнянні із статтею 50-1 Закону 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), з 20 до 23 років, що є звуженням її прав в розумінні Конституції України.

Відповідно до ч.4 ст.183-2 КАС України справа в порядку скороченого провадження розглядається без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Представник відповідача подав заперечення проти позову зазначивши, що згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до, зокрема Закону України «Про прокуратуру». Більш того, 15.07.2015 року набув чинності Закон України „Про прокуратуру" від 14.10.2014 за №1697-УІІ. У зв'язку з набуттям чинності Закону України „Про прокуратуру" від 14.10.2014 за №1697-УІІ, положення Закону України „Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ втратили чинність, в тому числі втратили чинність норми ст. 50-1, якими було врегульовано пенсійне забезпечення працівників прокуратури (прокурорів). Таким чином, право, умови та порядок щодо призначення пенсії за вислугу років прокурорам на час звернення гр. ОСОБА_3 вже визначалось лише Законом України „Про прокуратуру" від 14.10.2014 за №1697-УІІ. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Закону №1697 прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. При цьому пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. Згідно з ч. 5 ст. 89 Закону №1697 працівникам, які не мають вислуги років, передбаченої частиною першою цієї статті, за наявності необхідного стажу роботи на посадах прокурорів, а також страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", після досягнення чоловіками 57 років, а жінками віку, що на п'ять років менше, ніж пенсійний вік, установлений статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсія призначається у розмірі, пропорційному кількості повних років роботи на прокурорських посадах, із розрахунку 60 відсотків місячної заробітної плати за відповідну вислугу років, передбачену частиною першою цієї статті. Передбачене цією частиною зниження віку для жінок застосовується також до завершення періоду підвищення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року. Крім того, положення Закону України „Про прокуратуру" №1697 щодо втрати чинності Закону №1789 та положення щодо призначення пенсії працівникам прокуратури (прокурорам), Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України, не визнавались, а тому підлягають виконанню та застосуванню відповідно при призначенні пенсій за вислугу років працівникам прокуратури (прокурорам). Більш цього, правомірним є застосування Закону чинного на момент виникнення правовідносин, а саме Закону №1697. ОСОБА_3 звернулася до управління 08.12.2016 з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України „Про прокуратуру" від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ. За наявними даними трудової книжки гр. ОСОБА_3 має стаж: за вислугу років в органах прокуратури - 22 роки 01 місяць, в тому числі на прокурорських посадах - 16 років 10 місяців: загальний страховий стаж - 30 років 02 місяці. Оскільки Закон №1789, на який послалась гр. ОСОБА_3 в своїй заяві від 08.12.2016, втратив чинність, а чинним є Закон №1697, яким встановлено інші норми щодо призначення пенсії прокурорам, 12.12.2016 управлінням було відмовлено гр. ОСОБА_3 в призначенні пенсії за вислугу років, про що гр. ОСОБА_3 була повідомлена листом від 23.01.2017 року за №178-02/39. Враховуючи зазначене, відмову у призначенні пенсії за вислугу років вважають правомірною, законною та обґрунтованою. Також, є незрозумілою вимога гр. ОСОБА_3 щодо призначення їй пенсії в розмірі 90% від чинної заробітної плати та без обмеження її максимального розміру, оскільки: по-перше: приписами ч. 2 ст. 86 Закону №1697 встановлено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. Зокрема, остання редакція Закону №1789 також встановлювала норму щодо призначення пенсії прокурорам в розмірі 60% чинної заробітної плати (Закон втратив чинність 15.07.2015 року). По-друге: відповідно ч. 18 ст. 86 Закону №1697 максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень (Закон із змінами внесеними Законами № 911-VIII від 24.12.2015 та № 1774-УПІ від 06.12.2016). Не погоджується управління також і з судженням позивача щодо звуження її прав на соціальний захист шляхом прийняття іншого нормативно правового акту, а саме Закону №1697, яким встановлено інші умови соціального захисту працівників прокуратури (прокурорів): по-перше: Конституцією України не встановлено пріоритету застосування того чи іншого закону. Тож, при вирішенні питання щодо призначення пенсії за вислугу років прокурорам слід виходити з принципу дії закону в часі, відповідно до якого втрата юридичної сила акта (чи певної його норми) пов'язується, зокрема, з прийняттям нового акта, що встановлює інші правила, ніж ті, що були встановлені попереднім актом; по-друге: Європейський суд з прав людини також визначає одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері - додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004. Така ж правова позиція ЄСПЛ викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, а передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінено державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист, що підтверджується позицією Конституційного Суду України, викладеною в п. 2.1 рішення №20-рп/2011 від 26.12.2011. Таким чином, вимогу позивачки щодо застосування для призначення пенсії за вислугу років положень ст. 50-1 Закону №1789, в редакції закону від 12.07.2001 року, вважають безпідставною, не законною та не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Суд, оцінивши повідомлені сторонами обставини та надані докази дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, зокрема, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Частиною 1 ст.44 Закону №1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до ч.5 ст.45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

ОСОБА_3 08.12.2016 звернулася до Дергачівського об'єднаного управління пенсійного фонду України Харківської області з заявою про призначення пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» 1991 року.

Згідно розпорядження від 12.12.2016 Дергачівського об'єднаного управління пенсійного фонду України Харківської області ОСОБА_3 в призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, 05.11.1991 відповідно до заяви від 08.12.2016 відмовлено, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів».

Не погодившись з даним рішенням позивач звернулася до суду.

Згідно даних трудової книжки ОСОБА_3, станом на дату звернення з заявою про призначення пенсії, має стаж в органах прокуратури - 22 роки 01 місяць, в тому числі на прокурорських посадах - 16 років 10 місяців, загальний страховий стаж - 30 років 02 місяці.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (19.10.1994) діяв Закон України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ.

Нормою ч. 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 12.07.2001, було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного ( чинного) заробітку.

Таким чином, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На теперішній час діє Закон України "Про прокуратуру" № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), з 20 до 23 років, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Аналогічна правова позиція зі спірного питання вже була висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 грудня 2013 року у справі N 21-348а13 (Постанова N 21-348а13).

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Європейський суд з прав людини у справі «Мюллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви №6849/72 від 16.12.1974) зазначив, що у зв'язку зі сплатою обов'язкових внесків до пенсійного фонду у застрахованої особи виникає право власності на пенсію.

Судом встановлено, що станом на 15.07.2015р. позивач мала необхідний стаж роботи (20 років), які відповідно до ст.50-1 Закону № 1789-XI надавали право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років на підставі cт. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 12.07.2001 року та, керуючись вимогами ст.22 Конституції України, в розмірі 90 % суми місячного (чинного) заробітку, як прокурору.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. У звязку з цим позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню з 08.12.2016, тобто з дня звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії.

Частиною 2 ст. 162 КАС України встановлено, що задовольняючи позов суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування або визнання нечинним цього рішення, про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод і інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 640,00грн.

Згідно п.1 ч.1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 158 - 163, 256 КАС України, суд -

постановив:

Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Визнати дії Дергачівського об'єднаного управління пенсійного фонду України Харківської області щодо відмови у призначенні ОСОБА_3 пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції закону від 12.07.2001.

Зобов'язати Дергачівське об'єднане управління пенсійного фонду України Харківської області призначити ОСОБА_3пенсію за вислугу років з 08.12.2016, відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції закону від 12.07.2001, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати згідно із довідкою прокуратури Харківської області №18-792 від 07.12.2016 року, без обмеження її максимального розміру.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дергачівського об'єднаного управління пенсійного фонду України Харківської області на користь ОСОБА_3судовий збір в розмірі 640,00 (шістсот сорок гривень).

Допустити негайне виконання постанови суду в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити пенсію за вислугу років позивачу, з урахуванням виплачених сум, у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І. М. Нечипоренко