Справа № 816/401/17
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/401/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Удовіченка С.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Промислово-фінансовий банк" до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

10 березня 2017 року Публічне акціонерне товариство "Промислово-фінансовий банк" (надалі - позивач, ПАТ "ПФБ", Банк) звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі - відповідач, ГУ ДФС у Полтавській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.02.2017 № НОМЕР_1.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що враховуючи численні порушення при оформленні результатів перевірки, відсутність підписаного акта перевірки, винесення податкового повідомлення-рішення є незаконним. Також вказав, що банк як субєкт правовідносин вільний у виборі способу захисту своїх майнових інтересів на випадок неповернення кредитних коштів, зокрема страхування своїх ризиків.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. У письмових запереченнях посилався на те, що суми страхових платежів за договорами страхування кредитів, кредитний ризик та, відповідно, страхова сума за якими не відповідають реально можливим обсягом збитків, що може понести банківська установа та є такими, що відносяться до господарської діяльності банку частково, а саме у частині ризику, не забезпеченого передбаченими кредитними договорами обтяженнями.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

ПАТ "ПФБ" є банківською установою, основний вид економічної діяльності - інші види грошового посередництва /том 3 а.с. 157-159/.

У період із 28.11.2016 по 23.12.2016 ГУ ДФС у Полтавській області проведено документальну планову виїзну перевірку ПАТ «ПФБ» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період із 01.01.2013 по 30.06.2016, за результатами якої складено акт від 24.01.2017 № 41/16-31-14-02-08/25292831 /том 1 а.с. 27-97/.

Згідно з висновками вказаного акту перевіркою встановлено порушення підпункту 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 з урахуванням підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, що призвело до завищення «Витрат» та відповідно заниження податку на прибуток в сумі 647947 грн, в тому числі у 2013 році на 384945 грн та у 2014 році на 262969 грн.

На підставі акту перевірки від 24.01.2017 № 41/16-31-14-02-08/25292831 ГУДФС у Полтавській області 17.02.2017 прийнято рішення № НОМЕР_1, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання за платежем: податок на прибуток банківських організацій на загальну суму 809892,50 грн, в тому числі за основним платежем 647914 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 161978,50 грн /том 1 а.с. 98/.

Позивач не погодився із вказаним рішенням та оскаржив його до суду.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно з актом перевірки ГУДФС у Полтавській області встановлено порушення позивачем підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пункту 138.1 статті 138, підпункту 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України, а саме: банком завищено витрати на суму невірно визначених при віднесенні до складу витрат страхових платежів у 2013 році на суму 2026025 грн та у 2014 році 1460936,64 грн.

Так, перевіркою достовірності відображення показників інших витрат банківської установи та витрат операційної діяльності банку у поданих Деклараціях з податку на прибуток банку за період із 01.01.2013 по 31.12.2014 контролюючим органом встановлено факт укладання позивачем типових кредитних договорів, у період дії яких укладено із ПрАТ СК «Онікс» 12 типових договорів добровільного страхування фінансових ризиків.

Водночас перевіркою встановлено, що за кредитними договорами, ризик неповернення кредитної заборгованості за якими є предметом страхування вищевказаних договорів страхування, наявне забезпечення у вигляді застави право на відчуження якої виникає у банку у разі неповернення кредитної заборгованості або її частки.

ГУ ДФС у Полтавській області у акті перевірки зазначено, що у разі настання страхового випадку чистий ризик, який несе банківська установа, виникає у обсязі заборгованості за кредитом, що не забезпечений заставою боржника. Однак станом на початок дії договорів страхування фінансових ризиків, сума забезпечення, прийнятого банком для розрахунку чистого кредитного ризику за кредитними договорами перевищувала максимальний ліміт кредитування за кредитними договорами.

На підставі вказаного контролюючий орган зробив висновок про, те, що суми страхових платежів за договорами страхування кредитів, кредитний ризик та відповідно страхова сума за якими не відповідають реально можливим обсягам збитків, що може понести банківська установа є такими, що відносяться до господарської діяльності банку частково, в частині ризику, не забезпеченого заставою.

Суд не погоджується із такою позицією відповідача з огляду на наступне.

Згідно з підпунктами 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником); господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об'єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Судом встановлено, що ПАТ «ПФБ» (Кредитор) у перевіряємий період укладено ряд кредитних договорів з додатковими угодами з наступними Позичальниками: із ТОВ «Торговий дім Укртатнафта» від 22.08.2011 № 46-2063/11 /том 2 а.с. 89-96/, від 30.12.2013 № 80-2062/13 /том 3 а.с. 35-40/, від 30.05.2013 № 27-2062/13 /том 3 а.с. 19-27/, із ПАТ «Кременчуцький колісний завод» від 14.03.2012 № 12-2062/12 /том 2 а.с. 113-117/ та від 27.08.2012 № 40-2062/12 /том 2 а.с. 185-190/, із ТОВ «Підприємство «Ізумруд ЛТД» від 18.09.2012 № 48-2062/12 /том 2 а.с. 165-170/, із ТОВ «Л.К.О.» від 28.02.2012 № 05-2063/12 /том 3 а.с. 73-78/ та від 05.03.2013 № 07-2063/13 /том 3 а.с. 49-56/, із ТОВ «Кребо Інтернешнл» від 20.08.2013 № 42-2062/13 /том 3 а.с. 28-34/.

За умовами вказаних договорів, ПАТ «ПФБ» (Кредитор) надає Позичальникам грошові кошти у вигляді відкличної поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування зі сплатою процентів за користування кредитною лінією, розмір яких встановлений індивідуально по кожному договору.

З метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаними кредитними договорами ПАТ «ПФБ» укладено із Позичальниками договори застави майнових прав, договори іпотеки, договори застави рухомого майна, договори застави товарів в обороті /том 2 а.с. 97-112, 139-164, 172-182, 211-255, том 3 а.с. 40-48, 57-72, 79-95/.

Водночас, у період дії кредитних договорів ПАТ «ПФБ» (Страхувальник) укладено із ПАТ СК «Онікс» (Страховик) договори добровільного страхування кредитів з додатковими угодами, а саме: від 03.12.2012 № 161-21, від 24.12.2012 № 161-22, від 21.02.2013 № 161-23, від 30.05.2013 № 161-24, від 11.07.2013 № 161-25, від 01.08.2013 № 161-26, від 20.08.2013 № 161-27, від 01.10.2013 № 161-28, від 01.11.2013 № 161-29, від 01.11.2013 № 161-30, від 26.12.2013 № 161-31, від 30.12.2013 № 161-32 /том 1 а.с. 228-246, том 2 а.с. 1-85/.

Згідно з пунктом 1.2 зазначених договорів добровільного страхування фінансових ризиків предметом договорів визначено страхування майнових інтересів банку, повязаних із збитками, завданими Страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) Позичальником своїх обовязків, передбачених кредитним договором між Позичальником та Страхувальником щодо повного та своєчасного повернення кредиту на умовах кредитних договорів.

На виконання договорів страхування за вищевказаний період ПАТ «ПФБ» перераховано на користь страхової компанії ПрАТ СК «Онікс» страхових платежів на суму 3463369,34 грн, що підтверджується меморіальними ордерами /том 3 а.с. 114-156/.

До складу витрат, що враховуються при обчисленні обєкту оподаткування банком за такими договорами страхування, ПАТ «ПФБ» віднесено суму 3486961,73 грн, з яких у 2013 році 2026025,09 грн та у 2014 році 1460936,64 грн.

Суд зазначає, що Банк здійснює розміщення залучених коштів на власних умовах та на власний ризик, тому не обмежений у виборі методів та способів захисту своїх інтересів, у їх кількості та якості, а також у виборі заходів щодо уникнення та мінімізації власних ризиків, у тому числі фінансових. Зокрема, має право при видачі кредитів з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальником укладати договори застави, що відповідно до Цивільного кодексу України та Закону України "Про заставу" є одним із способів забезпечення виконання зобов'язань, та полягає у наданні права кредитору задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави у разі невиконання боржником своїх обов'язків, забезпечених заставою.

При цьому, укладення договору застави не обмежує Банк у вжитті інших заходів щодо захисту своїх інтересів, не нівелює ризик неповернення кредитних коштів та не знижує суму кредитних коштів, які можуть бути не повернуті позичальником.

Таким чином, Банк як суб'єкт правовідносин може вільно обрати й інший спосіб захисту своїх майнових інтересів на випадок неповернення кредитних коштів, зокрема страхування своїх фінансових ризиків.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно із статтею 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Одним із видів добровільного страхування є страхування фінансових ризиків.

Слід зазначити, що у такому випадку під фінансовими ризиками мається на увазі ризики виникнення збитків страхувальника у зв'язку із невиконанням контрагентами своїх зобов'язань, визначених договорами.

Як вбачається зі змісту договорів добровільного страхування фінансових ризиків предметом договорів визначено страхування майнових інтересів банку, повязаних із збитками, завданими Страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) Позичальником своїх обовязків, передбачених кредитним договором між Позичальником та Страхувальником щодо повного та своєчасного повернення кредиту на умовах кредитних договорів.

Страховими ризиками за даними договорами є понесення збитків Банком, які пов'язані з невиконанням (неналежним виконанням) позичальником своїх обов'язків, передбачених кредитним договором.

З урахуванням предметів укладених договорів страхування реальними (прямими) збитками Банку у разі порушення позичальником умов кредитного договору є сума неповернутого кредиту, а не сума кредиту, не забезпечена заставою, як зазначено у акті перевірки.

Чинним законодавством України не встановлено заборон щодо обрання Банком способів захисту своїх майнових інтересів на випадок неповернення кредитних коштів, зокрема страхування своїх фінансових ризиків, в тому числі одночасно із договорами застави.

Суд зазначає, що визначальним при віднесенні до складу витрат на страхування фінансових ризиків є їх пов'язаність із господарською діяльністю та підтвердження відповідними первинними документами.

Витрати Банку на страхування кредитних ризиків підтверджено договорами страхування, страховими полісами та платіжними документами.

Крім того, у акті перевірки будь-яких порушень стосовно документального оформлення вказаних операцій із страхування кредитів не зазначено.

Щодо розміру ризику, доцільності страхування ризику невиконання зобов'язань, не забезпечених заставою, то їх визначає платник податку, а не контролюючий орган. Так, Банком, зокрема у період, що перевірявся, умови видачі кредитів, за якими мають укладатися договори страхування кредиту, встановлювалися рішеннями Спостережної ради Банку (протоколи від 21.11.2012 № 45, від 12.02.2013 № 6 та від 17.10.2013 № 41) /том 2 а.с. 86-88/.

Крім цього, контролюючим органом не надано пояснень щодо розрахунку сум страхових платежів за договорами страхування кредитів, кредитний ризик та відповідно страхова сума за якими не відповідає реально можливим обсягам збитків, що може понести банківська установа.

В даному випадку віднесення податковим органом до ризиків, що пов'язані з господарською діяльністю Банку, лише тих ризиків, які не забезпечені заставою, виходить за межі повноважень контролюючого органу.

Застава як вид забезпечення виконання зобов'язань не виключає права Банку застрахувати свої фінансові ризики та не зменшує обсяги можливих збитків та не виключає пов'язаність фінансових ризиків із господарською діяльністю Банку.

Економічна доцільність укладення договорів страхування виправдовується отриманням прибутку від надання кредитів, який перевищує понесені витрати на страхування фінансових ризиків, що підтверджується довідкою ПАТ "ПФБ" від 02.03.2017 № 04/02-0275/17.

Таким чином, витрати за договорами страхування фінансових ризиків безпосередньо пов'язані із господарською діяльністю Банку та підтверджені первинними документами, а тому Банком правомірно віднесено до складу витрат страхові платежі у сумі 2026025,09 грн у 2013 році та 1460936,64 грн - у 2014 році.

Стосовно посилань позивача на деякі порушення, допущені контролюючим органом при оформленні результатів перевірки, суд зазначає, що перелічені позивачем підстави не можуть бути самостійною підставою для скасування рішення субєкта владних повноважень. Такою підставою може стати лише спростування висновків контролюючого органу про вчинення позивачем порушень, зафіксованих у акті перевірки та скасуванню податкових повідомлень-рішень про донарахування податкових зобов'язань та штрафних санкцій, прийнятих на підставі даного акту.

Враховуючи вищевикладене, висновки ГУДФС у Полтавській області щодо заниження ПАТ "ПФБ" податку на прибуток за період із 01.01.2013 по 30.06.2016 на суму 647947 грн є протиправними.

З огляду на викладене та враховуючи положення вищезазначених нормативно-правових актів, суд доходить висновку, що податкове повідомлення-рішення від 17.02.2017 № НОМЕР_1 прийнято без урахування усіх обставин, що мали значення для прийняття такого рішення.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на викладене, відповідач як суб'єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, не довів суду правомірності свого рішення, що є підставою для задоволення адміністративного позову ПАТ "ПФБ" про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.02.2017 № НОМЕР_1.

Частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Полтавській області від 17 лютого 2017 року №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області судові витрати, понесені Публічним акціонерним товариством "Промислово-фінансовий банк" у зв'язку зі сплатою судового збору у розмірі 12148,39 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2017 року.

Суддя С.О. Удовіченко