Справа № 813/744/16
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 року справа № 813/744/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулкевич І.З.

секретар судового засідання Іванес Х.О.

за участю : представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя, особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області про стягнення заробітку при звільненні та середньомісячного грошового забезпечення за час затримки виплати заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області , в якому, з врахуванням заяв про зміну позовних вимог просить :

- стягнути з УДАІ ГУ МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_2 залишок одноразової грошової допомоги в розмірі 8 152,77 грн;

- стягнути з УДАІ ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 заробіток за один місяць 4 062,31 грн., що належить в році звільнення;

- стягнути з УДАІ ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 середній заробіток за період затримки розрахункових сум по заробітку (з 30.09.2015 по 11.03.2016 року) в розмірі 21 844,80 грн;

- зобов'язати УДАІ ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 нарахувати і виплатити компенсацію за додаткову відпустку тривалістю 15 днів (відповідно до вислуги років), на яку він має право в році звільнення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні з органів внутрішніх справ позивачу протиправно не виплачено грошове забезпечення за один місяць, компенсацію за додаткову відпустку та одноразову вихідну допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, гарантії щодо виплати якої встановлено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Законом України "Про Національну гвардію України", постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей".

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги повністю та просив позов задовольнити.

Відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області подав заперечення на адміністративний позов. В обгрунтування заперечень вказав, що в ГУМВС згідно облікових записів та звітності відсутня перед ОСОБА_2 заборгованість по грошовому забезпеченню та вихідній допомозі. Останній не проходив службу на штатній посаді в Головному управління МВС України у Львівській області та не отримував грошове забезпечення в ГУМВС. Фінансування та виплата грошового забезпечення ОСОБА_2 здійснювала окрема юридична особа Управління державної автомобільної інспекції ГУМВС, відповідно Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області не може відповідати за дії іншої юридичної особи, відтак просить відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавала.

Відповідач - Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області подав заперечення на адміністративний позов. Пояснив, що Управління ДАІ перебуває у стані ліквідації, а тому суми одноразової грошової допомоги при звільненні та грошового утримання позивача виплачені позивачу одразу після надходження коштів на рахунки відповідача в порядку черговості. Також затримка пов'язана з відсутністю з 07.11.2015 року до 09.12.2015 року членів ліквідаційної комісії з правом першого та другого підпису. Також зазначив, що позивач не має права на стягнення місячного грошового забезпечення та компенсацію за додаткову відпустку, оскільки на позивача не поширюється Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та деяким іншим особам, затверджена наказом МВС від 04.07.2014 року №638. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавала.

Третя особа подала заперечення на адміністративний позов. В обґрунтування заперечень вказав, що в РСЦ МВС у Львівській області згідно записів та звітності відсутня перед ОСОБА_2 заборгованість по грошових виплатах, а саме одноразовій вихідній допомозі при звільненні, по виплаті грошового забезпечення. Останній не проходив службу на штатній посаді в РСУ МВС у Львівській області та не отримував грошове забезпечення в РСУ МВС у Львівській області. Фінансування та виплата грошового забезпечення ОСОБА_2 здійснювала окрема юридична особа Управління державної автомобільної інспекції ГУМВС, відповідно Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області не може відповідати за дії іншої юридичної особи, відтак просить відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Третя особа участі уповноваженого представника у судовому засіданні не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавала.

Суд заслухав пояснення представника позивача, проаналізував заперечення відповідачів та третьої особи, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі встановив.

Наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 23.09.2015 року №666 о/с ОСОБА_2 звільнено у запас Збройних Сил України на підставі п. "б" ст. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 30.09.2015 року.

Вважаючи, що при звільнені відповідачем не проведено низку обов'язкових виплат, а деякі з них проведено з затримкою, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Щодо позовної вимоги про стягнення з УДАІ ГУМВС України у Львівській області на користь ОСОБА_2 залишку одноразової грошової допомоги в розмірі 8 152,77 грн. суд керується наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 року №499 встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (п. 3) та затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Інструкція №499).

Розділом ІІ Інструкції встановлено виключний перелік видів виплат, нарахувань та надбавок, які становлять склад грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

З системного аналізу законодавчих норм суд дійшов висновку, що індексація не входить до грошового забезпечення, а отже суми індексації не повинні враховуватися при розрахунку виплати одноразової грошової допомоги позивачу. Тому суд не бере до уваги покликання представника позивача у цій частині.

Відповідач зазначив, що згідно з Інструкцією №499 ОСОБА_2 нараховано і виплачено одноразову грошову допомогу з розрахунку 50% грошового забезпечення за кожний повний рік вислуги років, з наступного розрахунку: посадовий оклад 675,00 грн., спеціальне звання 120,00 грн., вислуга років (35%) 278,25 грн., особливі умови служби (50%) 536,63 грн., премія (107%) 1722,57 грн. Всього 3332,45 грн. Вихідна допомога: 23 років вислуги х 3332,45 грн. х 50% = 38323,18 грн.

При цьому відповідно до п.п. 1.1 п. 16-1 підр. 10 розділу ХХ Податкового кодексу України (далі - ПК України), із вказаної суми утримано 1,5% судового збору, що становить 574,85 грн. З врахуванням цього на розрахункову картку позивача перераховано 37748,33 грн.

З приводу стягнення військового збору суд керується наступним.

Платниками військового збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 ПК України.

Об'єктом оподаткування військовим збором є доходи визначені ст. 163 цього Кодексу, тобто доходи у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника) отриманий від організатора азартної гри.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 163.1.2 цієї статті.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 ПК України.

Згідно з п. 162.1 ст. 162 ПК України платниками військового збору є фізичні особи - резиденти, які отримують дохід з джерела їх походження в Україні; фізичні особи - нерезиденти, які отримують дохід з джерела їх походження в Україні; податкові агенти.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

З аналізу вказаних норм чинного законодавства випливає, що одноразова грошова допомога при звільненні для осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ входить до складу грошового забезпечення, а отже військовий збір стягнутий відповідачем обґрунтовано.

З врахуванням викладеного, суд вважає розрахунок виплати одноразового грошового забезпечення правильним, а позовні вимоги у цій частині безпідставними.

Щодо позовної вимоги про стягнення з УДАІ ГУ МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_2 заробітку у розмірі 4 062,31 грн, що належить в році звільнення та зобов'язання нарахувати і виплатити компенсацію за додаткову відпустку тривалістю (відповідно до вислуги років), на яку він має право в році звільнення, суд керується наступним.

Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та деяким іншим особам, затверджена наказом МВС від 04.07.2014 року №638 (далі - Інструкція №638) не поширюється на осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, оскільки п. 1.1 цієї інструкції визначено, що її дія поширюється виключно на військовослужбовців Нацгвардії. Крім того, п. 2.2 передбачено, що інструкція ґрунтується на вимогах Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" дія якого так само не поширюється на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 10-1 вказаного Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Вказана норма кореспондує приписам п. 51 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114, а саме: тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

Таким чином, в цій частині положення вказаних нормативних актів збігаються та визначають, що військовослужбовці та працівники органів внутрішніх справ мають право на щорічну відпустку, тривалість якої залежить від вислуги років (від 30 до 45 діб).

Однак згідно з ч. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, виконання обов'язків військової служби яких пов'язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров'я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Аналогічна норма щодо працівників органів внутрішніх справ відсутня.

З врахуванням викладеного, позовні вимоги позивача у цій частині є необґрунтованими.

Щодо позовної вимоги про стягнення з УДАІ ГУ МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за період затримки розрахункових сум по заробітку (з 30.09.2015 року по 11.03.2016 року) в розмірі 21 844,80 грн суд керується наступним.

Судом встановлено, що наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 23.09.2015 року №666 о/с ОСОБА_2 звільнено у запас Збройних Сил України на підставі п. "б" ст. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 30.09.2015 року.

Розрахунок з позивачем звільненим зі служби 30.09.2015 року, відповідач провів 11.03.2016 року зарахувавши кошти на розрахункову банківську картку позивача платіжним дорученням №5 від 10.03.2016 року.

Представник відповідача пояснив затримку виплати відсутністю з 07.11.2015 року по 09.12.2015 року членів ліквідаційної комісії з правом першого та другого підпису та відсутністю належного фінансування з рахунок державного бюджету.

Однак, суд не бере до уваги такі покликання представника відповідача з огляду на наступне.

Спеціальним законодавством України не врегульовано питання щодо пропуску строку здійснення виплат при звільненні з органів внутрішніх справ,

Згідно з ч. 7 ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема, Кодекс законів про працю України (абз. 2 п. 13).

Тому до вказаних правовідносин слід застосувати положення Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

За правилами передбаченими ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

З урахуванням того, що виплата належних при звільненні сум працівникові у день звільнення є триваючим правопорушенням, та припиняється у день проведення фактичного розрахунку, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (постанова Верховного суду України від 03.07.2013 року у справі №6-64цс13).

Таким чином, слід зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу кошти за затримку виплати грошового забезпечення та інших додаткових виплат за період затримки розрахунку при звільненні з 01.10.2015 року по 11.03.2016 року включно.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу кошти за затримку виплати грошового забезпечення та інших додаткових платежів за період з 01.10.2015 року по 11.03.2016 року включно. У задоволенні інших позовних вимог слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 р. №3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 128, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (м. Львів, вул. Перфецького,19; ) нарахувати і виплатити ОСОБА_2 (Львівська область, Старосамбірський район, с. Мшанець; Ідн. НОМЕР_1) кошти за затримку виплати грошового забезпечення та інших додаткових платежів за період затримки розрахунку при звільненні з 01.10.2015 року по 11.03.2016 року включно, з врахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 07 квітня 2017 року.

Суддя Гулкевич І.З.