Справа № 2а-8374/10/1270
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2011-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Категорія №3.4
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 січня 2011 року Справа № 2а-8374/10/1270

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Ірметової О.В.,

судді: Островської О.П.

судді: Чиркіна С.М.

при секретарі судового засідання: Вівдюк М.М.,

за участю сторін:

позивача: не зявився,

представника відповідача

Державної судової адміністрації України: ОСОБА_1,

представника відповідача

ОСОБА_2 фінансів України: не зявився

представника відповідача

Державного казначейства України: не зявився,

представника відповідача

Територіального управління державної

Судової адміністрації в Луганській області ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Луганську адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної судової адміністрації України, ОСОБА_2 фінансів України, Державного казначейства України, Територіального управління державної судової адміністрації в Луганській області про зобовязання провести перерахунок розміру заробітної плати і виплачувати її у визначеному законом розмірі, -

В С Т А Н О В И В:

05 листопада 2010 року ОСОБА_3 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної судової адміністрації України, ОСОБА_2 фінансів України, Державного Казначейства України про визнання незаконною бездіяльності, зобовязання вчинити певні дії.

01 грудня 2010 року позивач надав уточнення до позовних вимог, яким залучив до участі у справі Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області та просив визнати незаконною бездіяльність всіх відповідачів по не усуненню порушення в нарахуванні заробітної плати та не приведення її у відповідність зі ст. 44 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року; стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області заборгованість по заробітній платі за період з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2009 року у розмірі 150177,52 грн.; зобовязати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області провести з 1 січня 2010 року перерахунок заробітної плати у відповідності зі ст. 44 Закону України «Про статус суддів» та виплачувати її у визначеному законом розмірі; зобовязати ОСОБА_2 фінансів України профінансувати вказані витрати на виплату заборгованості з заробітної плати з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2009 року та на виплату заробітної плати з 01 січня 2010 року у встановленому ст. 44 Закону України «Про статус суддів» розмірі.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він працює на посаді судді Свердловського міського суду Луганської області з 12.10.1998 року, 27.06.2008 року був призначений на посаду заступника голови Свердловського міського суду та з травня 2009 року виконує обовязки голови Свердловського міського суду Луганської області.

У позовній заяві позивач послався на те, що у відповідності до ст. 44 Закону України Про статус суддів заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Згідно ч. 2 ст. 44 вказаного Закону в редакції станом на 01.06.2005 року розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Однак, з червня 2005 року Кабінетом Міністрів України прийнято ряд постанов, якими змінено порядок встановлення посадового окладу суддям та розрахунку надбавки за вислугу років. Так, постановою Кабінету Міністрів України № 514 від 30.06.2005 року підвищено посадові оклади голові, першому заступнику та заступникам голови Верховного Суду України без підвищення посадових окладів іншим суддям, постановою Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року з 1 січня 2006 року підвищено посадові оклади суддям та в основу посадового окладу судді покладено розмір мінімальної заробітної плати. Однак, постановою Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року до постанови Кабінету Міністрів України № 865 внесено зміни та зазначено, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Позивачу було розраховано розмір заробітної плати на підставі вищевказаних постанов Кабінету Міністрів України і у подальшому, незважаючи на неодноразове підвищення мінімальної заробітної плати, не змінювався та не перераховувався з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року. Постановою Київського окружного адміністративного суду від 21.05.2008 року визнано незаконними постанову Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддів, пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 № 1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865.

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати незаконною бездіяльність відповідачів по не усуненню порушення у нарахуванні йому заробітної плати та не приведення її у розмір відповідно до ст..44 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року, стягнути з Державної судової адміністрації України з єдиного рахунку Державного бюджету України № 4024, відкритого у Державному казначействі України МФО 820172, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, заборгованість по заробітній платі за період з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2009 року на користь позивача у сумі 150177,52 грн., зобовязати ОСОБА_4 судову адміністрацію України провести з 1 січня 2010 року перерахунок розміру заробітної плати позивача у відповідності зі ст.44 Закону України «Про статус суддів» та виплачувати її у визначеному законом розмірі, також, просив зобовязати ОСОБА_2 фінансів України профінансувати вказані витрати на виплату позивачу заборгованості по заробітній платі з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2009 року та на виплату самої заробітної плати з 1 січня 2010 року у встановленому ст.44 Закону України «Про статус суддів» розмірі.

01 грудня 2010 року позивач звернувся до суду із уточненою позовною заявою, в якій просив визнати незаконною бездіяльність всіх відповідачів по не усуненню порушення у нарахуванні йому заробітної плати та не приведення її розміру у відповідності зі ст. 44 Закону України „Про статус суддів" від 15.12.1992 року, просив стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області заборгованість по заробітній платі за період з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2009 року на його користь у сумі 150177,52 грн., зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області провести з 1 січня 2010 року перерахунок розміру заробітної плати у відповідності зі ст. 44 Закону України «Про статус суддів» та виплачувати її у визначеному законом розмірі, зобовязати ОСОБА_2 фінансів України профінансувати

вказані витрати на виплату заборгованості із заробітної плати з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2009 року та на виплату самої заробітної плати з 1 січня 2010 року у встановленому ст. 44 Закону України „Про статус суддів" розмірі.

У судове засідання позивач не зявився, про дату, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні представник відповідачів - Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області із позовними вимогами не погодився, вказав, що в зазначений період оплата праці суддів проводилася за приписами декількох Указів Президента України та постанов Кабінету Міністрів України. 3 вересня 2005 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №865 «Про оплату праці суддів» оплату праці суддів» (із змінами та доповненнями). Цією постановою були визначені нові умови оплати праці суддів з 1 січня 2006 року. Заробітна плата суддям місцевих судів Луганської області проводиться у розмірах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» згідно штатних розписів посадових окладів в межах бюджетних асигнувань. Згідно ч.1 ст.121 Закону України «Про судоустрій України» від 07.02.2002 року суди загальної юрисдикції фінансуються на підставі кошторисів і помісячних розписів видатків, затверджених відповідно до вимог цього Закону, в межах річної суми видатків, передбачених ОСОБА_4 бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку встановленому Бюджетним кодексом України. Кошториси на відповідні бюджетні роки подавались ОСОБА_4 судовою адміністрацією України, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Луганській області згідно норм постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», до якої не внесені зміни у звязку із прийнятими судами рішеннями. Асигнування на виплати, які вимагає позивач, не були передбачені в Державному бюджеті України на 2005 - 2009 роки, а відтак і в кошторисах видатків відповідних бюджетних установ, Територіальне управління державної судової адміністрації в Луганській області як розпорядник бюджетних коштів позбавлений можливості витрачати бюджетні кошти на інші цілі та в інших межах, ніж передбачені кошторисами. Фонд заробітної плати використано у повному обсязі відповідно до кошторисних призначень, кредиторська заборгованість відсутні, що підтверджується звітом про виконання загального фонду кошторису установи та звіту про заборгованість бюджетних установ. Крім того, оплата праці суддів відноситься до сфери державного управління і визначається у грошовому виразі, який встановлюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обовязковими до виконання. В даному випадку Постанова кабінету Мністрів України «Про оплату праці суддів» від 03.09.2005 року № 865 (із змінами і доповненнями) чинна, тому Територіальне управління державної судової адміністрації в Луганській області, виконуючи покладені на нього обовязки, діяло та діє на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України із дотриманням всіх зазначених принципів. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

У судове засідання представник відповідача ОСОБА_2 фінансів України не зявився, просив розглядати справу без його участі, надав заперечення, в яких не погодився із позовними вимогами, послався на те, що статтею 95 Конституції України встановлено, що будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються виключно законом про ОСОБА_4 бюджет України. Матеріальне і побутове забезпечення суддів визначене статтею 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша цієї статті передбачає склад заробітної плати. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про оплату праці» основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Законами України про ОСОБА_4 бюджет України видатки для судів на фінансування основної заробітної плати були передбачені в повному обсязі, оскільки виплати є обов'язковими, та фактично здійснені ОСОБА_4 казначейством на 100% від плану. Поряд з цим, згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про оплату праці» винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій є додатковою заробітною платою і носить необовязковий характер, оскільки встановлювати її розмір являється пріоритетом керівників установ у межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах на відповідний бюджетний період. Водночас, бюджетні кошти використовуються на цілі, визначені бюджетними призначеннями (пункт 8 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України). Бюджетні призначення встановлюються законом про ОСОБА_4 бюджет України (частина друга статті 23 Бюджетного кодексу України). Відповідно до статей 21, 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються головним розпорядникам бюджетних коштів, які затверджуються законом про ОСОБА_4 бюджет України шляхом встановлення їм бюджетних призначень. Згідно із Порядком обслуговування державного бюджету за видатками та операціями з надання та повернення кредитів, наданих за рахунок коштів державного бюджету, затвердженим наказом Державного казначейства України від 25.05.2004 № 89, зареєстрованим в ОСОБА_2 юстиції України 10.06.2004 за № 716/9315, виділення коштів з державного бюджету, здійснюється шляхом перерахування органами Державного казначейства на основі затверджених для цього кошторисів видатків бюджетних установ. Асигнування, що передбачаються кошторисами, даються головним розпорядникам бюджетних коштів, які здійснюють безпосередній розподіл коштів між відповідними установами. З 1 січня 2003 року до 1 січня 2011 року головним розпорядником коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання судів загальної юрисдикції, є ОСОБА_4 судова адміністрація України, яка несе відповідальність за фінансове забезпечення діяльності кожного суду (абзац сьомий пункту 1 Прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI). Так, ОСОБА_4 судова адміністрація України здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів. Крім того, в позовній заяві не зазначено підстав звернення позивача з вимогами до Мінфіну, також не наведено фактів та не надано доказів порушення прав позивача на отримання заробітної плати саме ОСОБА_2 фінансів України. Також, відповідач у запереченнях посилається на пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду, що є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

У судове засідання представник відповідача Державного казначейства України не зявився, надав до суду заперечення та заяву про розгляд справи без його участі. У письмових запереченнях ОСОБА_4 казначейство України посилається на те, що його основною функцією є здійснення розрахунково-касового обслуговування державного бюджету. Так як позивач не перебуває у трудових відносинах з ОСОБА_4 казначейством України, тому казначейство не може здійснювати виплату заробітної плати позивачеві, оскільки зазначені функції віднесені до повноважень Державної судової адміністрації України, як головного розпорядника бюджетних коштів які виділяються на утримання судової влади.

Заслухавши пояснення представника відповідачів Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 69-72 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених вимог з таких підстав.

ОСОБА_3 працює на посаді судді Свердловського міського суду Луганської області з 12.10.1998 року та з 27.06.2008 року був призначений на посаду заступника голови Свердловського міського суду Луганської області.

Конституцією України закріплено, що статус суддів визначається виключно законами. Збереження встановленого законом статусу судді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу, є однією з основоположних гарантій незалежності судді, елементами якого є матеріальне та соціально побутове забезпечення, у тому числі і заробітна плата суддів. Саме на реалізацію і утвердження гарантій незалежності суддів у зазначеному аспекті Закон України "Про статус суддів" запровадив особливий порядок в оплаті праці суддів. Цей порядок є своєрідним механізмом, що стримує і не допускає значних диспропорцій в оплаті праці суддів, тобто закон гарантував суддям право на зазначений розмір заробітної плати та порядок її визначення.

Частиною третьою статті 11 Закону України "Про статус суддів" передбачено, що гарантії незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами України і Автономної Республіки Крим.

Питання виплати заробітної плати суддям регулюються ст. 44 Закону України «Про статус суддів», згідно якої заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

При цьому ч.2 ст. 44 Закону України «Про статус суддів», передбачено, що розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу, також посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя, гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого статтею 44 цього Закону в співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України.

Частиною 4 цієї статті в тій же редакції , також встановлено, що суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10%,понад 5 років - 15% , понад 10 років - 20%,понад 15 років - 25 %,понад 20 років - 30%,понад 25 років - 40% від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Розмір інших складових заробітної плати встановлювався відповідними постановами Кабінету Міністрів України та Указами Президента України.

Однак, з 2006 року, зазначений конституційний принцип, в частині встановлення розміру та виплати заробітної плати, щодо позивача, відповідачем порушується.

Посадовий оклад, який позивачу нараховує відповідач, з січня 2006 року складає 2490 грн. і до цього часу не змінюється.

Кабінетом Міністрів України 30 червня 2005 року прийнято постанову № 514 «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступників Голови Верховного Суду України», згідно якої посадовий оклад Голови Верховного Суду України становить 15 розмірів мінімальної заробітної плати. При цьому, яких-небудь граничних або конкретних розмірів мінімальної заробітної плати цією постановою не встановлено, отже мій посадовий оклад повинен становити з 01.01.2006р. не менше 7,5 розміру мінімальної заробітної плати.

Незважаючи на це, відповідач нараховує позивачу посадовий оклад виходячи із сумі мінімальної заробітної плати у 332 грн., а передбачені Законом надбавки нараховує та виплачує не від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи, а з посадового окладу, що є грубим порушенням ст.44 ч.4 Закону України «Про статус суддів».

Розміри мінімальної заробітної плати встановлюються Законами України «Про ОСОБА_4 бюджет України» на відповідні роки.

Відповідно до Законів України «Про ОСОБА_4 бюджет на 2006 рік», «Про ОСОБА_4 бюджет на 2007 рік», «Про ОСОБА_4 бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»» та «Про ОСОБА_4 бюджет на 2009 рік» встановлено розміри мінімальних заробітних плат, які склали: з 01.01.2006 р. - 350 грн., з 01.07.2006 р. - 375 грн., з 01.12.2006 р. - 400 грн., з 1.04.2007 р. - 420 грн., з 1.07.2007р. - 440 грн., з 01.10.2007р. - 460 грн., з 01.01.2008 р.-515 грн., з 01.04.2008 р.-525 грн., з 1.10.2008 р. - 545 грн., з 01.12.2008 р. - 605 грн., з 01.04.2009 р. - 625 грн., з 01.07.2009 р. - 630 грн., з 01.10.2009р. - 650 грн.

Відповідно до Закону України від 20.10.2009 р. «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати», розмір мінімальної заробітної плати з 01.11.2009 р. становить 744 грн., а з 01.01.2010 р. - 869 грн.

Таким чином, на даний час є всі підстави для перерахунку заробітної плати позивача у відповідності зі ст.44 Закону України «Про статус суддів» у її редакції, яка с діючою, з урахуванням визнання неконституційними внесення змін до неї з 01.01.2008 р. по 22.05.2008 р.

Також позивач отримує щомісячне грошове утримання на підставі спочатку Указу Президента України № 584/95 від 10 липня 1995 р., а потім після втрати ним чинності, вказаної вище Постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 р. № 865 з наступними змінами, яке обчислюється у процентному відношенні від заробітної плати судді, а тому у зв'язку з неправильним обчисленням заробітної плати неправильно обчислювався і розмір цього щомісячного грошового утримання.

Незважаючи на вищевказане, відповідач не припиняє свою бездіяльність, не усунув порушення у нарахуванні позивачу заробітної плати та не привів її розмір у відповідність зі ст.44 Закону України «Про статус суддів», а також не визначив правильно розмір щомісячного грошового утримання.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно Конституцією України та законами України, якими гарантовано незалежність і недоторканість суддів (частина перша статті 126 Конституції України). А згідно з частиною першою статті 130 Основного Закону, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

За змістом Закону України «Про статус суддів», заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років, інших надбавок. Гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого вищеназваного співвідношення. А тому не виконання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати, визначеної Законом.

Встановлюючи розмір мінімальної заробітної плати (ст.3 Закону № 108/95-ВР від 24.03.1995р.), держава гарантує громадянам граничний її мінімум, як законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (абз.2 ст. 9 Закону № 108/95-ВР), до якої не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

З врахуванням статусу позивача заступник голови Свердловського районного суду Луганської області, як професійного судді, якому гарантовано належне фінансове та матеріально-технічне забезпечення (ч. 1 ст. 130 Конституції України, ст. 3 Закону № 2862-ХІІ ), держава взяла на себе обовязок забезпечити реалізацію цих гарантій, а тому вони не можуть бути звужені або скасовані іншими нормативними актами (ч. 3 ст. 22 Конституції України). При прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права.

Зазначена правова позиція викладена в практиці Європейського Суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), яка обумовлена принципом юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, а також принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку реалізацію гарантій незалежності суддів, включаючи заходи правового захисту матеріального і соціального забезпечення, тому невиконання такого публічного зобовязання є протиправним.

Позивач є професійним суддею Свердловського районного суду Луганської області і наділений державою певним правовим статусом, який включає право на елементи матеріального і соціального захисту, зокрема право на отримання належної заробітної плати, тому держава взяла на себе публічне зобовязання забезпечити належний матеріальний рівень зазначеної категорії осіб, а саме, забезпечити реалізацію конституційних гарантій незалежності і недоторканості судді, встановивши при цьому певний правовий зв'язок у визначеній сфері життєдіяльності, який характеризується забезпеченням реалізації їх соціального захисту.

Як вбачається зі змісту абзацу другого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 № 514 «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України», посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01.06.2005 визначено у 15 розмірів мінімальної заробітної плати.

З огляду на приписи частини другої статті 44 Закону України «Про статус суддів», на законодавчому рівні підлягали закріпленню й посадові оклади решти суддів судів України.

Судом встановлено, що на рівні Закону посадові оклади професійних суддів не встановлювались.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці суддів» затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6, які розраховано виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати, а також розміри надбавок до посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи.

Відповідно до п. 5 Постанова КМУ № 865 від 03.09.2005 набрала законної сили з 1 січня 2006 року.

Таким чином, відповідно до додатку 6 до Постанови КМУ № 865 з 01.01.2006 посадовий оклад судді місцевого суду становить 7,5 розмірів мінімальних заробітних плат, а заступнику голови відповідного суду 8,5.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 затверджено зміни що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865, а саме постанову доповнено п. 4-1 наступного змісту: «Установити, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 визнано незаконними постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 №1243 «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865» та пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 встановлено, що Кабінет Міністрів України, в порушення п. 14 ст. 92 Конституції України, вийшов за межі своєї компетенції та перебрав на себе функцію законодавця щодо встановлення розмірів посадових окладів суддів, поставивши в залежність виплату заробітної плати суддям від розмірів мінімальної заробітної плати, з одночасною забороною їх перерахування, чим допустився обмеження гарантій незалежності і недоторканості суддів.

Виходячи з системного аналізу законодавства про статус суддів і судоустрій в Україні, в розумінні ч.1 ст. 130 Конституції України вбачається, що складовою основою конституційної гарантії незалежності і недоторканості суддів є їх матеріальне і соціальне забезпечення, які не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами держави, оскільки держава, виконуючи свій обовязок, забезпечує відповідне фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Невідємними елементами статусу суддів є матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі і заробітна плата суддів (ст.ст. 42-45 Закону України «Про статус суддів»). А тому невиплата, або зменшення розміру заробітної плати, свідчить про скасування, або звуження змісту і обсягу гарантій незалежності і недоторканості суддів та порушенням конституційних гарантій, закріплених Основним Законом України.

Гарантії самостійності судів і незалежності суддів забезпечують особливий порядок фінансування та організаційне забезпечення діяльності судів, встановлених законом (пункт 7 ст. 14 Закону України «Про судоустрій України» від 07.02.2002р. № 3018-ІІІ, частина 3 ст. 3 Закону № 2862-ХІІ). Реалізація належного фінансового забезпечення судів та виплати суддям гарантованої державою заробітної плати, повязана з діяльністю центральних органів виконавчої влади: Кабінетом Міністрів України, ОСОБА_2 фінансів України, ОСОБА_4 судовою адміністрацією України, ОСОБА_4 казначейством України та судом в якому працює суддя.

Відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір, суд звертає увагу, що зазначена конституційна норма зобовязує органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі закону, тобто у своїй діяльності повинні приймати такі рішення, які не суперечать чинному законодавству, а їх управлінські функції не повинні виходити за межі закону. Зокрема, Конституція України встановлює для субєкта владних повноважень спосіб діяльності, передбачений Конституцією та законами України, а також визначає сферу його компетенції, тобто яким чином здійснюються дії, спрямовані на реалізацію владних повноважень, які повинні спиратися тільки на компетенійній права і обовязки, а тому використовувати у своїй діяльності тільки ті засоби, форми і прийоми, які передбачені законом. Всі органи державної влади, органи місцевого самоврядування та посадові особи повинні діяти в межах повноважень визначених і встановлених у законодавчих актах.

ОСОБА_4 в особі державних органів здійснює політику відповідно до принципу законності. Тому дотримання принципу законності є обовязком для центральних органів виконавчої влади, інших державних органів, їх посадових осіб, які зобовязані діяти лише на підставі, у порядку, у спосіб та в межах своєї компетенції, оскільки підзаконні нормативно-правові акти стосуються безпосередніх виконавців вимог нормативно-правових актів посадових осіб, а також підприємств, установ та організацій (незалежно від форм власності) та громадян.

Виходячи з визначення терміну «законність», суд зазначає, що це комплексне поняття, яке тісно повязане з терміном «закон» та охоплює сфери діяльності - від прийняття норм закону до їх реалізації.

Таким чином, реалізація державою певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, в особі субєктів владних повноважень є "гарантією стабільності суспільних відносин" між державними органами і громадянами, породжуючи при цьому у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп.

Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 набрала законної сили 19 серпня 2009 року після її перегляду в апеляційному порядку, (ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2009) що відповідає положенням ч. 3 ст. 254 КАС України, є обовязковою для виконання.

Наслідком визнання незаконним нормативно-правового акту є втрата ним чинності з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Такий висновок суду ґрунтується на системному аналізі положень ст. 152 Конституції України, відповідно до якої Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. На думку суду, положення вказаної норми Конституції необхідно застосовувати і до інших нормативно-правових актів, визнаних судом незаконними щодо визначення часу, з якого вони втрачають чинність.

Так, статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правові акти, якими, зокрема, є і постанови Кабінету Міністрів України, розповсюджують свою дію на невизначене коло осіб, тому, ототожнення часу втрати чинності нормативно-правовим актом з часом його прийняття ставить під сумнів правомірність дій не лише державних органів, а і невизначеного кола осіб, на яких розповсюджував свою дію вказаний нормативно-правовий акт.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2009 не вирішено питання щодо повороту виконання судового рішення, тобто Постанова Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 № 1243 «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддів; пункт 41 Постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005р. № 865» та пункт 41 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 856 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» втратили чинність лише з 19 серпня 2009 року.

Суд, насамперед, вважає доречним визначити термін - «бездіяльність». Бездіяльність суб'єкта владних повноважень це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної чи юридичної особи.

Кодекс адміністративного судочинства України встановлює обов'язковість судового рішення як одного з основних положень адміністративного процесу і закріплює його значення як принципу адміністративного судочинства, адже виконання судового рішення є кінцевою метою судового захисту особи.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, Конституції та законів України, як право на судовий захист.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у тому числі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, враховуючи норми п.1 ч.1 ст. 17 КАС України, бездіяльність суб'єктів владних повноважень проявляється у їх пасивній поведінці, тобто в не вчиненні дії, яка має вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Тобто з моменту втрати чинності пункту 41 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», яке мало місце 19 серпня 2009 року, відповідачі ОСОБА_4 судова адміністрація України та Територіальне управління Державної судової адміністрації зобовязані були застосовувати Постанову № 865 в первісній редакції.

Статтею 55 Закону України "Про ОСОБА_4 бюджет України на 2009 рік" від 26.12.2008 № 835-VI передбачено розміри мінімальних заробітних плат на 2009 рік. Так, станом на 1 липня 2009 року розмір мінімальної заробітної плати становив 630 грн., з 1 жовтня 2009 року - 650 грн.

Відповідно до Закону України від 20 жовтня 2009 року № 1646-VI "Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати", який спрямований на встановлення розміру прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати, що забезпечить належний соціальний захист кожного громадянина України у період фінансово-економічної кризи, розмір мінімальної заробітної плати з 1 листопада 2009 року становить 744 грн., а з 1 січня 2010 року встановлено на рівні 869 гривень.

Тобто, невиплата позивачеві заробітної плати, розрахованої з посадового окладу у розмірі 8,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на законодавчому рівні, починаючи з 19 серпня 2009 року є звуженням його природного права на отримання належної заробітної плати від держави як конституційної гарантії, повязаного з одночасним порушенням державою конституційної гарантії недоторканості судді, втручанням виконавчої влади у виключну сферу судової влади, що порушує фундаментальний принцип поділу влади, як демократичної організації держави в розумінні ст. 6 Конституції України.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідачів на те, що нарахування та виплата позивачу заробітної плати, розрахованої з посадового окладу у розмірі 8,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на законодавчому рівні, повинна здійснюватись починаючи з 19 серпня 2009 року до того часу, коли відповідним законодавчим актом не буде змінено порядок нарахування заробітної плати суддям.

Позивач у позові крім перерахунку заробітної плати з урахуванням розміру посадового окладу ставить питання про перерахунок надбавки за вислугу років відповідно до положень ст. 44 Закону України «Про статус суддів» в редакції, що діяла до 1 січня 2008 року.

Так, частиною 4 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» було передбачено, що суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Законом України «Про ОСОБА_4 бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 107-VI від 28.12.2007 змінено порядок нарахування надбавки за вислугу років та встановлено, що вказана надбавка розраховується у тих же відсотках, однак, не від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи, а від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

ОСОБА_5 Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 справа № 1-28/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України також і положення пункту 61 розділу II Закону України «Про ОСОБА_4 бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» яким внесено зміни до ст. 44 Закону України «Про статус суддів».

Таким чином, зміни до абзацу другому частини четвертої ст. 44 Закону України «Про статус суддів», внесені Законом України «Про ОСОБА_4 бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», втратили чинність 22 травня 2008 року.

Відповідно до п. 5 ст. 116 Закону України «Про судоустрій в Україні», ОСОБА_5 суддів України, розробляє та організовує виконання заходів щодо забезпечення незалежності судів і суддів, поліпшення стану організаційного забезпечення діяльності судів, розглядає питання правового захисту суддів, соціального захисту суддів та їх сімей і приймає відповідні рішення з цих питань, здійснює контроль за організацією діяльності судів та діяльністю державної судової адміністрації, заслуховує інформацію голів судів і посадових осіб державної судової адміністрації про їх діяльність, та виконує інші функції.

ОСОБА_5 суддів України від 27.06.2008 № 105 зобовязано ОСОБА_4 судову адміністрацію України, Конституційний Суд України, Верховний Суд України та вищі спеціалізовані суди України обрахувати і включити до бюджетного запиту на 2009 рік кошти, необхідні для здійснення перерахунку заробітної плати, щомісячного грошового (довічного) утримання та вихідної допомоги суддям за період з 01.06.2005 по 31.12.2005 та за період з 2005 по 2008 роки, а також підготувати пропозиції про внесення змін до скасованих постанов Уряду.

Бюджетним кодексом України (статті 32 37) на ОСОБА_2 фінансів України покладено обовязок щодо складання проекту закону про ОСОБА_4 бюджет України, визначення основних організаційно-методичних засад бюджетного планування, які використовуються для підготовки бюджетних запитів і розроблення пропозицій проекту Державного бюджету України, визначення на підставі основних макропоказників економічного і соціального розвитку України на наступний бюджетний період та аналізу виконання бюджету у поточному бюджетному періоді загального рівня доходів та видатків бюджету і надання оцінки обсягу фінансування бюджету для складання пропозицій проекту Державного бюджету України.

Головні розпорядники бюджетних коштів організують розроблення бюджетних запитів для подання ОСОБА_2 фінансів України в терміни та порядку, встановлені ОСОБА_2 фінансів України.

ОСОБА_2 фінансів України на будь-якому етапі складання і розгляду проекту Державного бюджету України проводить аналіз бюджетного запиту, поданого головним розпорядником бюджетних коштів, з точки зору його відповідності меті, пріоритетності, а також ефективності використання бюджетних коштів. На основі результатів аналізу Міністр фінансів України приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету України перед поданням його на розгляд Кабінету Міністрів України. На основі аналізу бюджетних запитів, що подаються відповідно до статті 35 цього Кодексу, ОСОБА_2 фінансів України готує проект закону про ОСОБА_4 бюджет України. ОСОБА_2 фінансів України в період підготовки пропозицій проекту Державного бюджету України розглядає та вживає заходів щодо усунення розбіжностей з головними розпорядниками бюджетних коштів.

ОСОБА_2 фінансів України здійснює контроль за дотриманням бюджетного законодавства на кожній стадії бюджетного процесу як стосовно державного бюджету, так і місцевих бюджетів, якщо інше не передбачено законодавством України (стаття 111 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до п.1 Положення про ОСОБА_2 фінансів, затвердженого Указом Президента № 1081/99 від 26 серпня 1999 року, ОСОБА_2 фінансів України (Мінфін України) є центральним органом виконавчої влади, підпорядкованим Кабінету Міністрів України.

Мінфін України забезпечує проведення єдиної державної фінансової, бюджетної, податкової політики, спрямованої на реалізацію визначених завдань економічного та соціального розвитку України, здійснює координацію діяльності у цій сфері інших центральних органів виконавчої влади.

Згідно з пунктом 2 Положення № 1081 Мінфін України узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його повноважень, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавства та в установленому порядку вносить їх на розгляд Президентові України та Кабінету Міністрів України.

У межах своїх повноважень Мінфін України організовує виконання актів законодавства і здійснює систематичний контроль за їх реалізацією.

Визнання незаконним пункту 41 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865» та пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддям виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні є підставою для збільшення фінансування судової системи в частині збільшення асигнувань на заробітну плату суддів.

Згідно з Указом Президента № 182 від 03.03.2003, ОСОБА_4 судова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, та здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів.

Повноваження Державної судової адміністрації України визначено Положенням про ОСОБА_4 судову адміністрацію України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2009 року № 14, згідно якого ОСОБА_4 судова адміністрація України відповідно до покладених на неї завдань бере участь у розробленні проектів Державного бюджету та Державної програми економічного і соціального розвитку України на відповідний рік, програми діяльності Кабінету Міністрів України та державних цільових програм у відповідній сфері, забезпечує їх виконання у межах своїх повноважень; розробляє і затверджує за погодженням з ОСОБА_5 суддів України єдині нормативи фінансового забезпечення судів та переглядає їх не рідше ніж один раз на три роки; виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, кваліфікаційних комісій суддів, органів суддівського самоврядування, територіальних управлінь державної судової адміністрації (далі - територіальні управління) та ДСА; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів та державної судової адміністрації та інше.

На підставі ст.130 Конституції України та статті 118 Закону України «Про судоустрій України» забезпечення належного фінансування та умов функціонування судів покладено на державу, що передбачає окреме визначення у Державному бюджеті видатків, у тому числі на соціальне забезпечення суддів.

Статтею 126 Закону України «Про судоустрій України» встановлено, що ОСОБА_4 судова адміністрація України готує матеріали для формування пропозицій щодо бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування відповідно до цього Закону, здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів.

Статтею 58 Бюджетного кодексу України передбачено, що головні розпорядники коштів (з 01.01.2003 року ОСОБА_4 судова адміністрація України) організовують розроблення бюджетних запитів для подання ОСОБА_2 фінансів України, яке за результатами аналізу приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету, готує проект Закону про ОСОБА_4 бюджет України. Видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією та законами і не можуть бути скасовані чи зменшені без відповідної компенсації.

Тобто, саме ОСОБА_4 судова адміністрація України повинна була внести до ОСОБА_2 фінансів України пропозиції щодо збільшення бюджетного фінансування судової системи у звязку з визнанням судом незаконними постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005р. №1243 «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865» та пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

В порушення вимог ст.ст. 20, 21 Бюджетного кодексу України, ОСОБА_4 судова адміністрація України, як головний розпорядник бюджетних коштів та учасник бюджетного процесу, не звернулася з бюджетним запитом до ОСОБА_2 фінансів України для подальшої підготовки пропозицій до Кабінету Міністрів України при розробленні проекту Державного бюджету України, чим порушено принцип відповідальності учасника бюджетного процесу, яким передбачено, що кожен учасник бюджетного процесу несе відповідальність за свої дії або бездіяльність на кожній стадії бюджетного процесу (п.11 ч.1ст.7 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України, від 21.12.2005, № 1232 , якою затверджено "Положення про ОСОБА_4 казначейство України", ОСОБА_4 казначейство України (далі - Казначейство) є урядовим органом державного управління, що діє у складі Мінфіну і йому підпорядковується. Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Мінфіну та цим Положенням. Відповідно до пункту 3 основними завданнями Казначейства є зокрема: розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та проведенні платежів за цими зобов'язаннями. . Казначейство відповідно до покладених на нього завдань: провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування; здійснює розподіл коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, а також між рівнями місцевих бюджетів відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і перерахування розподілених коштів за належністю.

Згідно зі статтею 9.1. Наказу ОСОБА_2 фінансів України від 30.05.2007, № 662 "Про затвердження Порядку взаємодії ОСОБА_2 фінансів України як головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу", ОСОБА_4 казначейство України готує та затверджує розпорядження про виділення коштів головним розпорядникам і в установленому порядку повідомляє головному розпоряднику коштів (у розрізі відповідальних виконавців) розмір виділених сум.

Суд вважає, що не здійснення перерахунку коштів позивачеві фактично є відмовою державного органу у реалізації позивачу його права, яка обумовлена юридичною значущістю та негативними наслідками для заявника, оскільки не надає і не визнає за собою субєктивного права позивача на реалізацію конституційної гарантії та охоронюваних правовідносин з приводу отримання від держави соціальних послуг, а також реалізації особою свого абсолютного права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання вимог п.2 ст. 71 КАС України, відповідачі ОСОБА_4 судова адміністрація України та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області не надали суду достатніх, беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності. З урахуванням того, що на ОСОБА_2 фінансів України та ОСОБА_4 казначейства України покладено обовязок розрахунково-касового обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, суд вважає, що бездіяльності з боку цих відповідачів не вбачається, у звязку з тим, що розпорядниками коштів ОСОБА_4 судовою адміністрацією України та Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Луганській області не було доведено до ОСОБА_2 фінансів України та Державного казначейства України відомості про необхідність отримання додаткових коштів для виплати заробітної плати суддям, виходячи з розміру посадового окладу, який діяв на день виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, приймаючи до уваги, що обовязковість рішень суду є конституційною засадою судочинства, передбаченою Конституцією України та відтвореною у нормах Кодексу адміністративного судочинства України, в порушення вимог ст. 129 Конституції України та ст.ст.7, 14 Кодексу адміністративного судочинства України, ОСОБА_4 судовою адміністрацією України, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації у Луганській області не було своєчасно здійснено відповідного перерахунку посадового окладу та грошового забезпечення позивачу, оскільки нарахування заробітної плати та грошового утримання здійснювалось на підставі скасованого пункту Постанови Кабінету Міністрів України № 865.

За таких обставин суд приходить до висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Луганській області, є частково обґрунтованими та підлягаючими задоволенню в частині визнанні протиправної бездіяльності Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області з 19.08.2009 та зобовязання провести перерахунок заробітної плати та грошового забезпечення позивача з 19.08.2009.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Законодавством передбачений захист прав, свобод та інтересів осіб, як такий, що передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

За таких обставин відновленню підлягають лише ті права, порушення яких встановлено під час судового розгляду справи і не стосуються дій відповідачів у майбутньому.

З системного аналізу обовязків Державного казначейства України вбачається його обовязок перерахувати на рахунок відповідача належні позивачу кошти із Державного бюджету. За загальної бездіяльності Державної судової адміністрації України, ОСОБА_2 фінансів України, апеляційного суду Луганської області, які не прийняли відповідних дій щодо перерахунку заробітної плати позивача, у Державного казначейства України не було передбачених діючим законодавством підстав для перерахунку спірних коштів.

Суд спростовує посилання відповідачів на відсутність коштів необхідних для виплати позивачу посадового окладу та грошового забезпечення, оскільки зазначеними відповідачами не виконувались покладені нормативними актами обовязки щодо належного фінансування професійного судді, як складової частини його незалежності.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач звернувся до суду про стягнення на його користь невиплаченої суми заборгованості по заробітній платі, що належить до обовязкових виплат, та щомісячного грошового утримання відповідно до вимог законодавства відповідно до Закону України «Про статус суддів».

Суд звертає увагу, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2 ст. 233 КЗпП).

Отже, загальний строк подання адміністративного позову для захисту прав, свобод та інтересів особи, який становить один рік з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, встановлений ч. 1 ст. 99 КАС України, до даних правовідносин не застосовується.

Вирішуючи питання судових витрат, суд зазначає, що, оскільки, судове рішення ухвалене на користь особи, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або з відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

З врахуванням ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 11, 17, 18, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Державної судової адміністрації України, ОСОБА_2 фінансів України, Державного казначейства України, Територіального управління державної судової адміністрації України в Луганській області про зобовязання провести перерахунок розміру заробітної плати і виплачувати її у визначеному законом розмірі, задовольнити частково.

Визнати незаконною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області щодо не проведення перерахунку заробітної плати ОСОБА_3 з 19.08.2009 року з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 в редакції станом на 31.12.2005, та неподання до Державної судової адміністрації України змін до посадового окладу грошового забезпечення ОСОБА_6 із зазначенням розміру заробітної плати, виходячи із 8,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат, а з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 25 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області провести перерахунок ОСОБА_3 з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 25 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, а з 19 серпня 2009 року перерахунок заробітної плати, визначивши її розмір з урахуванням посадового окладу у розмірі 8,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат. Після перерахунку здійснити виплату недоплачених сум з утриманням обовязкових податків та зборів з одночасним поданням до Державної судової адміністрації України змін до посадового окладу.

Зобовязати ОСОБА_2 фінансів України профінансувати вказані виплати.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1,70 грн. (одна грн. 70 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 24 січня 2011 року.

Головуючий суддя ОСОБА_7
суддя суддя ОСОБА_8 ОСОБА_9