Справа № 2а-3259/10/1770
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" березня 2017 р. К/800/18825/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів за участю секретаря Голубєвої Г.К. Юрченко В.П. Титенко М.П.
та представників сторін: від позивача від відповідача ОСОБА_5 не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2014 у справі № 2-а-3259/10/1770 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернулася з адміністративним позовом, в якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення від 30.04.2010 № /1 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 34233,22 грн. за основним платежем, від 30.04.2010 № /1 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 53423,70 грн., в т.ч. в сумі 33674,00 грн. за основним платежем та в сумі 19749,70 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, від 11.05.2010 № /1 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 444,36 грн., в т.ч. в сумі 148,12 грн. за основним платежем та в сумі 296,24 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 05.05.2010 подала заяву про зміну адміністративного позову, в якій просила скасувати податкові повідомлення-рішення від 06.07.2010 № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 34233,22 грн. за основним платежем, від 06.07.2010 №/2 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 53423,70 грн., в т.ч. в сумі 33674,00 грн. за основним платежем та в сумі 19749,70 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, від 08.07.2010 № /1 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 444,36 грн., в т.ч. в сумі 148,12 грн. за основним платежем та в сумі 296,24 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 24.12.2010 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2014 постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову. Скасовано податкові повідомлення-рішення: від 30.04.2010 № /1, від 06.07.2010 № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 53423,70 грн., в т.ч. в сумі 33674,00 грн. за основним платежем та в сумі 19749,70 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 30.04.2010 № /1 та від 06.07.2010 № /2 про визначення податкових зобов'язань з податку з доходів фізичних осіб в сумі 34233,22 грн. за основним платежем; від 11.05.2010 № /1 та від 08.07.2010 № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 444,36 грн., в т.ч. в сумі 148,12 грн. за основним платежем та в сумі 296,24 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Державна податкова інспекція у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції, оскільки вважає, що постанова суду апеляційної інстанції була прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підставі розпорядження керівника апарату від 12.10.2016 № 978 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2016 справа № 2-а-3259/10/1770 була перерозподілена на суддю Борисенко І.В.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Державною податковою інспекцією у м. Рівне проведено планову документальну перевірку дотримання вимог податкового законодавства за період з 18.02.2008 по 31.12.2009, за наслідками якої було складено акт від 18.03.2010 за № 46//17-117.

На підставі вказаного акту перевірки Державною податковою інспекцією у м. Рівне прийнято оспорювані позивачем податкові повідомлення-рішення.

Підставою для визначення за податковим повідомленням-рішенням від 30.04.2010 за №/1 податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 34233,22 грн. за основним платежем слугували висновки, викладені в акті перевірки, про порушення вимог ст. 13, п. «б» ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92.

З метою доведення до платника податків нового строку погашення податкових зобов'язань сформовано податкове повідомлення-рішення від 06.07.2010 № /2 про визначення такого самого податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 34233,22 грн. за основним платежем.

Підставою для визначення за податковим повідомленням-рішенням від 30.04.2010 за №/1 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 53423,70 грн. (в т.ч., 33674,00 грн. - за основним платежем та 19749,70 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями) слугували висновки, викладені в акті перевірки, про порушення вимог п. 2.1 ст. 2, п. 9.3, п. 9.4 ст. 9, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

З метою доведення до платника податків нового строку погашення податкових зобов'язань сформовано податкове повідомлення-рішення від 06.07.2010 за № /2 про визначення такого самого податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 53423,70 грн. (в т.ч., 33674,00 грн. - за основним платежем та 19749,70 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями).

Заниження позивачем податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб та податку на додану вартість податковий орган обумовлює перевищенням у І кварталі 2008 року граничного обсягу виручки, встановленого у ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98, що дозволяв перебувати на спрощеній системі оподаткування, внаслідок незарахування позивачем до неї грошових коштів в сумі 1607498,51 грн. При цьому податковий орган встановив, що сума валового доходу позивача від реалізації послуг становить 248636,28 грн., сума валових витрат - 62159,07 грн. (25 % від суми валового доходу), яка обчислена на підставі ст. 13 Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю» через те, що валові витрати не підтверджені документально. Відповідно, загальний оподатковуваний дохід позивача становить 186477,21 грн. (248636,28 - 62159,07), а занижений податок з доходів фізичних осіб - 27971,58 грн. (186477,21 х 15%).

Також, податковий орган обумовлює заниження позивачем податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб та податку на додану вартість за 2009 рік тим, що у зв'язку з перевищенням позивачем у 2008 році грачиного обсягу виручки, позивач у 2009 році мав перебувати на загальній системі оподаткування, однак, безпідставно перебував на спрощеній системі. Позивач не зарахував до суми виручки грошові кошти в сумі 84822,19 грн. (без ПДВ), одержані позивачем у рамках договорів транспортного експедирування, за якими позивач виступав у якості експедитора. При цьому податковий орган встановив, що сума валового доходу позивача від реалізації послуг становить 84822,19 грн., сума валових витрат - 50480,36 грн. (25 % від 202,65 грн. - суми валового доходу, 55 % від 50277,71 грн. - суми валового доходу), яка обчислена на підставі ст.13 Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю» через те, що валові витрати не підтверджені документально. Відповідно, загальний оподатковуваний дохід позивача становить 34341,83 грн. (84822,19 - 50480,36), а занижений податок з доходів фізичних осіб - 5151,27 грн. (34341,83 х 15%).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач у періоді з 01.03.2008 по 31.12.2009 перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

У періоді, що перевірявся, позивач надавав транспортно-експедиційні послуги з перевезення вантажів за кордон та в межах України на виконання договорів доручення на транспортно-експедиційне обслуговування та договорів комісії на транспортно-експедиційне обслуговування.

Судами також встановлено, що всі договори фактично є договорами комісії, оскільки позивач, як комісіонер, зобов'язаний був за дорученням комітента від свого імені за комісійну винагороду в інтересах та за рахунок комітента виконати експедиційні послуги.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивач зобов'язаний був віднести до виручки від здійснення підприємницької діяльності кошти, що надійшли на його рахунок у межах договорів комісії. Позивач допустив у 2008 році перевищення граничного обсягу виручки, встановленого ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98, що дозволяв перебувати на спрощеній системі оподаткування, тому повинен був з ІІ кварталу 2008 року перейти на загальну систему оподаткування і оподаткувати податком з доходів фізичних осіб суму такого перевищення у порядку, передбаченому розділом IV Декрету Кабінеті Міністрів України. Також позивач станом на 30.04.2008 перевищив граничний розмір виручки, встановлений ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98, оскільки отримав виручку в сумі 504777,7 грн., що перевищило 300000,00 грн., а відтак, зобов'язаний був відповідно до вимог пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість» зареєструватись платником податку на додану вартість і визначити податкові зобов'язання з податку на додану вартість з операцій з поставки товарів (послуг) за період з 01.07.2008 по 31.12.2009.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції в цій частині та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що отримані позивачем на розрахункові рахунки на виконання умов договорів комісії кошти не є виручкою позивача від реалізації продукції у розумінні положень Указу Президента України, тому позивач не допустив перевищення граничного обсягу виручки. При цьому суд вказав, що кошти отримані позивачем на виконання умов договорів доручень.

Суд касаційної інстанції не може погодитися із зазначеною позицією суду апеляційної інстанції, зважаючи на таке.

Статтею 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 №727/98 встановлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для суб'єктів малого підприємництва фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг) (абзац 5 вказаної статті).

Тобто, застосовується касовий метод обчислення виручки, при якому враховуються всі надходження коштів, отримані на розрахунковий рахунок або (та) в касу суб'єкта малого підприємництва.

Таким чином, до обсягу виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) необхідно включати суми всіх коштів, що надійшли на розрахунковий рахунок або (та) в касу платника єдиного податку фізичної особи у звітному податковому періоді.

Та обставина, що частина коштів, отриманих на рахунок фізичної особи-підприємця, підлягала перерахуванню третім особам на виконання договорів транспортного експедирування, не є підставою для невизнання її виручкою від надання послуг.

Така позиція неодноразово викладена в постановах Верховного Сулу України, зокрема, у постановах від 06.03.2012 у справі № 21-34а12 за позовом фізичної особи-підприємця до Дергачівської МДПІ Харківської області про скасування податкових повідомлень-рішень, від 18.11.2014 у справі № 21-501а14 за позовом фізичної особи-підприємця до ДПІ у Дніпровському районі м.Києва про скасування податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, що позивачем надавалися послуги на виконання зобов'язань за договорами комісії, які відповідають ознакам, визначеним у ст. 1011 Цивільного кодексу України, а не за договором доручення, ознаки якого визначені у ст. 1000 цього кодексу.

Так, згідно зі ст. 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Те, що деякі з договорів, мають назву договори доручення, не дає підстав для висновку, що позивач за цими договорами діяв як повірений, оскільки всі договори позивача з контрагентами за своєю правовою природою є договорами комісії. За всіма договорами позивач за дорученням другої сторони за плату вчиняв правочини від свого імені, але за рахунок цієї другої сторони, тобто, позивач діяв як комісіонер.

Відповідно до статті 5 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Згідно з пп. 9.12.1. п. 9.12 ст. 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту.

Особливості оподаткування доходів від зайняття підприємницькою діяльністю на час виникнення спірних відносин регулювалися розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян».

Абзацом 1 статті 13 цього Декрету визначено, що згідно з цим розділом Декрету оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто, різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу (абзац 2 вказаної статті).

Таким чином, у разі перевищення граничного розміру виручки у платника єдиного податку виникає як обов`язок переходу у наступному податковому періоді на загальну систему оподаткування, так і з оподаткування суми чистого доходу за період, в якому відбулося перевищення, у порядку, встановленому розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», оскільки оподаткування за ставкою єдиного податку може мати місце лише при дотриманні норм Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», зокрема щодо обсягу граничного розміру виручки.

Враховуючи наведене, постанова суду апеляційної інстанції в частині скасування податкових повідомлень-рішень від 30.04.2010 за № /1 та від 06.07.2010 за № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 34233,22 грн. за основним платежем є помилковою. Натомість, постанова суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову щодо зазначених податкових повідомлень-рішень є такою, що ухвалена відповідно до закону.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції в цій частині позовних вимог та залишення в силі в цій частині постанови суду першої інстанції.

Щодо оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень від 30.04.2010 за № /1 та від 06.07.2010 за № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 53423,70 грн., в т.ч. 33674,00 грн. - за основним платежем та 19749,70 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями, то суд касаційної інстанції вважає їх необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір в цій частині, не дослідили та не встановили обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається зі встановлених судами обставин, податковий орган, встановивши факт перевищення позивачем граничного розміру виручки у І кварталі 2008 року та виникнення у позивача обов'язку перейти на загальну систему оподаткування з ІІ кварталу 2010 року, зазначає, що станом на 30.04.2008 загальна сума від здійснення оподатковуваних операцій з поставки товарів (послуг) протягом останніх дванадцяти календарних місяців складає 504777,70 грн., що перевищує 300000,00 грн., і визначає позивачеві податок на додану вартість в сумі 33674,00 грн. на операції за періоди: липень - грудень 2008 року та січень - грудень 2009 року.

Відповідно до ст. 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема, податку на додану вартість.

Своєю чергою, умовою для перебування фізичною особою, яка здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності відповідно до ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727/98 є не перевищення обсягу виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік в 500 тис. гривень.

Таким чином, до перевищення граничного обсягу виручки і виникнення у платника єдиного податку обов'язку перейти на загальну систему оподаткування положення Закону України «Про податок на додану вартість» до такого платника не застосовуються.

Після виникнення у платника єдиного податку обов'язку перейти на загальну систему оподаткування при вирішенні питання щодо виникнення у нього обов'язку зареєструватись платником податку на додану вартість та оподаткувати операції з поставки послуг (товарів) цим податком слід керуватися Законом України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який визначає порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету.

Відповідно до п.2.1 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість» платником податку є будь-яка особа, яка, зокрема, підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку.

Підстави, за якими особа підлягає реєстрації як платник податку, визначені у п.2.3 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість».

Відповідно до пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість» особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Відповідно до пп. «а» п. 9.6 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість» з урахуванням положень пункту 9.5 цієї статті заява про реєстрацію має бути подана (надіслана) податковому органу особами, що підлягають реєстрації згідно з підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не пізніше двадцятого календарного дня з моменту досягнення суми оподатковуваних операцій, визначеної зазначеним пунктом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що тільки у разі, коли з моменту перевищення граничного розміру виручки, визначеного ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», особою, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, допущено перевищення операції з поставки товарів (послуг) сукупно протягом останніх дванадцяти календарних місяців 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), у такої особи виникає обов'язок зареєструватися платником податку на додану вартість та сплатити такий податок, починаючи з періоду, в якому відбулось перевищення загальної суми (300000 гривень) від здійснення оподатковуваних операцій з поставки товарів (послуг).

У разі, якщо податковий орган зарахував до 300000,00 грн. суму виручки позивача, яка надійшла до моменту перевищення суми граничної виручки, визначеної у ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», то таке зарахування є безпідставним.

З огляду на викладене, з метою правильного вирішення даної справи підлягають з'ясуванню та встановленню такі обставини:

дата вчинення операції, з якою у позивача виникло перевищення граничного обсягу виручки, визначеного у ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва»;

чи відбулося після дати вчинення операції, з якою у позивача виникло перевищення граничного обсягу виручки, визначеного у ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», перевищення 300000,00 грн. від операцій з поставки товарів (послуг);

дата перевищення 300000,00 грн., після якої у суб'єкта підприємницької діяльності виникає обов'язок зареєструватися платником податку на додану вартість та оподатковувати операції з поставки товарів (послуг) цим податком.

Вказані обставини залишились судами попередніх інстанцій не з'ясованими.

Відповідно до ч.2 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про необхідність скасування судових рішень судів попередніх інстанцій в цій частині та направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для визначення за податковим повідомленням-рішенням від 11.05.2010 за №/1 податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 444,36 грн., в т.ч., 148,12 грн. - основний платіж та 296,24 грн. - штрафні (фінансові) санкції, слугували висновки, викладені в акті перевірки, про порушення позивачем вимог пп.3.1.1 п.3.1 ст. 3, п.7.1 ст.7, пп.6.3.2 п.6.3 ст.6, пп.8.1.1 п.8.1 ст.8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

З метою доведення до платника податків нового строку погашення податкових зобов'язань сформовано податкове повідомлення-рішення від 08.07.2010 № /2 про визначення такого самого податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 444,36 грн.

Згідно з актом перевірки позивач, як податковий агент при виплаті заробітної плати найманому працівнику - ОСОБА_7, занизив податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 148,12 грн. за період з червня 2008 року по грудень 2009 року внаслідок безпідставного застосування податкової соціальної пільги до іншого доходу платника податку. Податковий орган вважає, що працівник позивача, який зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, не має права на застосування податкової соціальної пільги до отримуваних ним доходів у вигляді заробітної плати, як це передбачено п.п.6.3.3 п.6.3. ст.6 Закону.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині оскарження податкових повідомлень-рішень від 11.05.2010 за № /1 та від 08.07.2010 за № /2, суд першої інстанції виходив з того, що якщо фізична особа, яка зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності, одночасно перебуває у трудових відносинах з працедавцем та отримує заробітну плату, то на такого працівника не поширюється право на застосування податкової соціальної пільги.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції в цій частині та скасовуючи зазначені податкові повідомлення-рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що добросовісний працедавець, який на підставі належним чином отриманої заяви платника податку з доходів фізичних осіб про застосування пільги застосовує таку пільгу та який не є пов'язаною з працівником особою, за відсутності факту змови між працедавцем і працівником, спрямованої на ухилення від оплакування податком, не несе відповідальності за порушення таким платником податку вимог пп. 6.3.1 п. 6.3 ст. 6 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Відповідно до пп. 6.3.1 п. 6.3 ст. 6 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» податкова соціальна пільга застосовується до нарахованого місячного доходу платнику податку у вигляді заробітної плати виключно за одним місцем його нарахування (виплати).

Згідно пп. 6.3.2 п. 6.3 ст. 6 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» платник податку подає працедавцю заяву про самостійне обрання місця застосування податкової соціальної пільги (далі - заява про застосування пільги) за формою, визначеною центральним податковим органом.

Відповідно до пп. «е» пп. 6.3.3 п. 6.3 ст. 6 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» податкова соціальна пільга не може бути застосована до інших доходів платника податку, якщо він отримує протягом звітного податкового місяця одночасно такі доходи, як доходи самозайнятої особи від підприємницької діяльності, а також іншої незалежної професійної діяльності.

Таким чином, податкова соціальна пільга починає застосовуватися до нарахованих доходів у вигляді заробітної плати з дня отримання працедавцем заяви платника податку про застосування пільги. Пільга застосовується до нарахованих доходів фізичної особи у вигляді заробітної плати, однак, не застосовується до інших доходів такої фізичної особи.

Отже, платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного з джерел на території України від одного працедавця у вигляді заробітної плати за одним місцем його нарахування, незалежно від того, чи отримує він інші доходи, ніж заробітна плата. При цьому у разі, якщо платник податку, окрім доходу у вигляді заробітної плати, отримує протягом звітного податкового місяця одночасно такі доходи, як доходи самозайнятої особи від підприємницької діяльності чи іншої незалежної професійної діяльності, податкова соціальна пільга не може бути застосована тільки до таких інших доходів платника податку, ніж заробітна плата.

Зважаючи на викладене, суд касаційної інстанції не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що найманий працівник позивача при отриманні доходів від позивача у вигляді заробітної плати не мав права на застосування соціальної пільги через отримання ним доходу самозайнятої особи від підприємницької діяльності.

До того ж підпунктом 6.3.5 п. 6.3 ст. 6 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» передбачено, що працедавець, який на підставі належним чином отриманої заяви платника податку про застосування пільги застосовує таку пільгу, не несе будь-якої відповідальності за порушення таким платником податку вимог підпункту 6.3.1 цього пункту, за винятком, коли такий працедавець і такий платник податку є пов'язаними особами або коли суд встановлює факт змови між таким працедавцем і таким платником податку, спрямованої на ухилення від оподаткування цим податком.

Відповідно до ч.1 ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції повно встановив обставини, що мають значення для вирішення справи в цій частині позовних вимог, правильно вирішив спір в цій частині та не допустив порушень норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, постанова суду апеляційної інстанції в частині скасування податкових повідомлень-рішень від 11.05.2010 за № /1 та від 08.07.2010 за № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 444,36 грн. (в т.ч., 148,12 грн. - за основним платежем та 296,24 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями) підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 224, 226, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2014 в частині задоволення позову про скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у м. Рівне від 30.04.2010 за № /1, від 06.07.2010 за № /2 про визначення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 34233,22 грн. скасувати та залишити в силі постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 24.12.2010 в частині відмови в задоволенні зазначених позовних вимог.

3. Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 24.12.2010 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2014 скасувати в частині вирішення позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у м. Рівне від 30.04.2010 за № /1, від 06.07.2010 за № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 53423,70 грн. (в т.ч., 33674,00 грн. - за основним платежем та 19749,70 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями), та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

4. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2014 в частині задоволення позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у м. Рівне від 11.05.2010 за № /1, від 08.07.2010 за № /2 про визначення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 444,36 грн. (в т.ч., 148,12 грн. - за основним платежем та 296,24 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями) залишити без змін.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіГ.К. Голубєва
В.П. Юрченко