Справа № 2-а-4098/10/0270
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2010-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2010 р. Справа № 2-а-4098/10/0270 м. Вінниця

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Вільчинського Олександра Ванадійовича,

при секретарі судового засідання: Гонті Інні Олександрівні

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_3

до: Вінницької митниці

про: визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 (надалі - позивач) з позовом до Вінницької митниці (надалі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані наступним.

15.09.2010 року позивачем було подано заяву на ім'я т.в.о. начальника митниці ОСОБА_4 про звільнення його з посади начальника відділу митного оформлення №2 Вінницької митниці за згодою сторін для подальшого переведення на посаду з меншим обсягом роботи. Проте, як вказує позивач, 22.09.2010 року йому було вручено для ознайомлення наказ Вінницької митниці №194-к від 15.09.2010 року про його звільнення з займаної посади за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, без переведення на іншу посаду, як було зазначено у заяві від 15.09.2010 року.

Позивач вважає звільнення його з посади незаконним, оскільки заявою від 15.09.2010 року він просив не звільнити його, а перевести на іншу посаду, яка б вимагала менше витрат робочого часу. Крім того, позивач вказує на те, що наказ про звільнення від 15.09.2010 року він отримав лише 22.09.2010 року, а в цей проміжок часу працював на займаній посаді, не здогадуючись про своє звільнення, так як очікував переведення на іншу посаду з меншими обсягом роботи. У вказані дні позивач належним чином відвідував робоче місце і здійснював свої службові обов'язки.

Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Вінницької митниці №194-к від 15.09.2010 року про звільнення з посади начальника відділу митного оформлення №2 Вінницької митниці та поновити його на вказаній посаді, виплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та просив суд відмовити в його задоволенні з підстав викладених в запереченні на позов №17/17-5113 від 18.11.2010 року (а.с.18-22) та додаткових запереченнях ( а.с.34, 35). Зокрема, відповідач вказує на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, що регулює звільнення працівника з займаної посади за згодою сторін, угода сторін є підставою для припинення трудового договору між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. Тобто, в даному випадку, позивачем з власної ініціативи, шляхом подачі заяви від 15.09.2010 року було ініційовано припинення трудового договору укладеного на невизначений строк саме за угодою сторін. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що твердження позивача про порушення його прав та законних інтересів під час звільнення за угодою сторін є безпідставними і необгрунтованими, оскільки доводи позивача про те, що в проміжок часу з 15.09.2010 року по 22.09.2010 року він працював на займаній посаді не здогадуючись про звільнення спростовується табелем обліку використання робочого часу за вересень 2010 року, де зокрема зазначено, що останній робочий день позивача - 15.09.2010 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

ОСОБА_3 з 17.02.2008 року працював на посаді начальника відділу митного оформлення №2 Вінницької митниці.

Основні засади, організацію і порядок регулювання трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами визначає Кодекс законів про працю України та інші акти законодавства України, прийняті відповідно до нього.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору визначені статтею 36 КЗпП України.

Судом встановлено, що наказом т.в.о. начальника митниці ОСОБА_4 №194-к від 15.09.2010 року ОСОБА_3 звільнено з митних органів за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України з 15.09.2010 року.

Підставою для звільнення вказано заяву ОСОБА_3 від 15.09.2010 року, відповідно до якої позивач просив звільнити його з займаної посади за згодою сторін для подальшого переведення на посаду з меншим обсягом роботи.

Даючи правову оцінку діям відповідача суд в першу чергу звертає увагу на те, що останній повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст. 19 Конституції України).

Відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Разом з тим, відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника.

Як вбачається з заяви позивача від 15.09.2010 року, останній просив звільнити його з займаної посади за згодою сторін для подальшого переведення на посаду з меншим обсягом роботи. Тобто умовою звільнення працівника із займаної посади було переведення на посаду з меншим обсягом роботи. Тому згода працівника на звільнення, передбачала умову переведення його на іншу роботу на тому ж підприємстві.

Аналізуючи вищевказану заяву позивача, суд приходить до висновку, про те, що ніякої угоди з відповідачем про звільнення його з займаної посади не укладалось. Більше того, у вказаній заяві позивач чітко зазначив, що просить звільнити його з посади з подальшим переведенням на іншу посаду. Однак відповідач, ігноруючи зазначені в заяві вимоги про переведення позивача на іншу роботу, звільнив його з митних органів, вказавши дану заяву позивача як підставу для звільнення.

Відповідач із заяви позивач визначив частину його волевиявлення і відповідно прийняв рішення, яке причинило несприйтлеві наслідки для прав та інтересів працівника.

Згідно частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що звільняючи позивача з посади начальника відділу митного оформлення №2 Вінницької митниці на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З наведеного вище, суд приходить до висновку, що наказ т.в.о. начальника митниці ОСОБА_4 №194-к від 15.09.2010 року про звільнення ОСОБА_3 з митних органів за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, а тому суд приходить до висновку, що рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника відділу митного оформлення №2 Вінницької митниці підлягає до негайного виконання.

Згідно ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Вінницької митниці №194-к від 15.09.2010 року про звільнення ОСОБА_3.

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника відділу митного оформлення №2 Вінницької митниці.

Стягнути з Вінницької митниці на користь ОСОБА_3 його середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постанову звернути до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника відділу митного оформлення №2 Вінницької митниці і в частині стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати в сумі 3 (три) грн. 40 коп.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та в строки визначені ст. 186 КАС України. Набрання судовим рішенням законної сили визначено ст. 254 КАС України.

Особи які брали участь у справі можуть одержати копію постанови в повному обсязі 20 грудня 2010 року з 09-00 год.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович

13.12.2010