Справа № 825/248/17
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/248/17 Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І.
Суддя-доповідач: Бужак Н.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Троян Н.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління міграційної служби України в Чернігівській області, третя особа: опікунська рада Хотіївської сільської ради Корюківського району Чернігівської області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області від 13.01.2017 року №74/01/05-967.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області подав апеляційну скаргу в якій просить постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від01 березня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що12.04.2005 року Опікунською радою при Хотіївській сільській раді Корюківського району Чернігівської області прийнято рішення про встановлення опікунства над ОСОБА_4 з 20.04.2005 року, опікуном якої призначено ОСОБА_3.

22.04.2005 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до відділу громадянства і реєстрації фізичних осіб Корюківського районного відділу управління внутрішніх справ України в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну як особі, яка є опікуном над громадянином України, про що останнім було надано витяг з рішення Опікунської ради при Хотіївській сільській раді від 12.04.2005 року.

28.07.02005 року спеціалістом ВГІРФО УМВС України в Чернігівській області Шаль Г.О. зроблено висновок про надання дозволу на імміграцію в Україну та оформлення посвідки на проживання громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 28.07.2005 року ВГІРФО на підставі п.2 ч.3 ст. 4 Закону України №2491-ІІІ вибивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну за №6/2433 та документовано посвідою на постійне проживання серія НОМЕР_1.

За результатами перевірки щодо правомірності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_3, ГУ ДМС України у Чернігівській області прийнято рішення від 13.01.2017 року №74/01/05-967, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну від 28.07.2005 року №6/+2433 у зв»язку з тим. що на момент звернення позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну було відсутнє відповідне рішення суду, передбачене ст. 60 ЦК України, про встановлення опікунства над фізичною особою.

Задовольняючи позовні вимоги щодо скасування рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача, суд першої інстанції зазначив, що міграційний орган станом на момент прийняття відповідного рішення перевіряв підстави для надання дозволу на імміграцію та не встановив будь-яких порушень чинного законодавства України. Крім того, суд послався на ту обставину, що позивач не може нести тягар відповідальності за будь-які порушення, вчинені працівниками державних органів під час вирішення їх звернень щодо отримання дозволів на імміграцію без наявності з їх боку порушень.

Колегія суддів повністю погоджується із такими доводами суду першої інстанції, так як вони ґрунтуються на нормах чинного законодасвта України та повністю узгоджуються із практикою Європейського законодавства.

Згідно Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України( п.2 ч.3 ст. 4 Закону).

Відповідно до ст. 9 Закону заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Крім зазначених документів подаються:

10) для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України.

Стаття 10 Закону ( в редакції від 22.07.2005 року на час надання дозволу на імміграцію) визначала випадки, коли дозвіл на імміграцію не надається, зокрема:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відовідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Як встановлено судом першої інстанції та з даними доводами судова колегія погоджується, позивач подав всі необхідні документи для вирішення питання щодо імміграції в Україну, а відповідач, перевіривши належність і правильність поданих документів, прийняв їх та на підставі зазначених документів прийняв відповідне рішення про надання дозволу на імміграцію позивача до України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 60 ЦК України у редакції від 03.03.2005 року на суд покладено питання встановлення опіки над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування, а також встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Проте, на зазначену норму Закону, яка на час прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу, посадова особа міграційного органу уваги не звернула.

Відповідно до ст. 12 Закону «Про імміграцію» дозвіл на імміграці може бути скасовано, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Зазначена норма Закону не передбачає такої підстави для скасування рішення про дозвіл на імміграцію виявлення через 12 років відсутності на час подання документів судового рішення про встановлення опіки чи піклування, передбаченого ст. 60 ЦК України.

Суд першої інстанції вірно застосував до даних правовідносин рішення від 20.01.2012 року Європейського Суду з прав людини у справі №299704 «Рисовський проти України». Так, суд в зазначеному рішенні вказав про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропоціним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач не може нести тягар відповідальності за будь-які порушення, вчинені працівниками державних органів під час вирішення їх звернень щодо отримання дозволів на імміграцію без наявності з його боку порушень чинного законодавства України.

Посилання апелянта на п.6 ст. 12 Закону, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки представником апелянта не наведено норму Закону, яка в чітко встановлювала підставу для скасування рішення про надання дозволу на імміграцію - виявлення під час перевірки через 12 років відсутність судового рішення про встановлення опіки чи піклування, передбаченого ст. 60 ЦК України.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судовет рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування постанови.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Відповідно до ст. ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції має право за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управляння Державної міграційної служби України в Чернігівській області залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Повний текст виготовлено: 05 квітня 2017 року.

Головуючий суддя Бужак Н.П.

Судді: Троян Н.М.

Костюк Л.О.