Справа № 712/8997/16-а
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року справа № 712/8997/16-а

15 год. 40 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді - Рідзеля О.А., розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, в якому, з урахуванням уточнень, просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не переоформлення технічної документації і державного акту ОСОБА_1 у встановлений термін;

- зобов'язати ОСОБА_2, виконуючого обов'язки начальника Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, власними або сторонніми силами, виконати роботи по переоформленню технічної документації і державного акту ОСОБА_1 відповідно попередній домовленості в місячний термін і безкоштовно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.04.2008 Уманським міським управлінням земельних ресурсів позивачу був виданий державний акт на земельну ділянку, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 серія НОМЕР_1 з недоліками, а тому Головним управлінням Держгеокадастру в Черкаській області був витребуваний оригінал зазначеного державного акту для проведення в подальшому дій з його переоформлення.

В 2016 році позивачу стало відомо про неможливість проведення Уманським управлінням Держкомзему відповідних дій з переоформлення державного акту на зазначену земельну ділянку, у зв'язку із проведенням Головним управлінням Держгеокадастру в Черкаській області реорганізації структурних підрозділів та позбавленням їх такої можливості в результаті корегування повноважень, коштів і спеціалістів.

Позивач звертався до відповідача з вимогою провести всі необхідні дії з переоформлення державного акту на вказану земельну ділянку, проте, згідно з додатковими обґрунтуваннями позову, станом на день звернення позивача до суду з даним позовом, посадові особи відповідача всупереч вимог чинного законодавства не виконали свій обов'язок щодо закінчення розроблення землевпорядної документації на ділянку розміщену за адресою: вул. Садова,16, м. Умань, не надали витяг з Державного земельного кадастру, не надали всі документи безкоштовно позивачу для державної реєстрації прав власності або передбачену компенсацію витрат для нового виготовлення їх самостійно позивачем.

Згідно заперечень наявних в матеріалах справи, відповідач заперечує проти задоволення позовних повністю з тих підстав, що з 01.01.2013 набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким Управління Держгеокадастру в Уманському районі було позбавлено повноважень в частині проведення державної реєстрації та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку. На неодноразові звернення позивача щодо виготовлення йому державного акту на земельну ділянку, йому наголошувалось, що для того щоб видати новий державний акт на нову площу потрібно виготовити технічну документацію із землеустрою, в якій буде виключена площа, яка перебувала в спільній частковій власності, станом на день розгляду справи позивач не вніс відповідні зміни до технічної документації, а тому враховуючи, що відповідно до положень ст.26 Закону України «Про землеустрій» відповідач не може бути розробником документації із землеустрою, на підставі якої проводиться державна реєстрація земельних ділянок, позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розгляд справи розпочато у відкритому судовому засіданні. Однак, у зв'язку з прибуттям не всіх осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов висновку продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснювати фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов до задоволення не підлягає, враховуючи наступне.

Рішенням Уманського міськрайоного суду від 02.07.2004 у справі № 2-443/2004 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначений порядок користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1.

На виконання вищезазначеного судового рішення позивачеві виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 22.04.2008, виданого на підставі рішення Уманської міської ради № 12-58/4 від 28.02.2006, № 2.10-27/5 від 26.12.2007, власником земельної ділянки площею 0,0342 га за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_1 (позивач). Державний акт складений у двох примірниках, перший з яких передано власнику земельної ділянки, другий зберігається в Уманському міському управлінні земельних ресурсів, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 60.

Проте, зміст вказаного державного акту не співпадав із змістом судового рішення, а саме до акту було помилково введена спільна часткова власність площею 0,0066 га. А тому позивач звернувся до управління Держкомзему у м. Умань та Уманському районі Черкаської області з проханням переоформити державний акт та видати державний акт, який відповідав судовому рішення, направивши оригінал державного акту на право приватної власності по АДРЕСА_1.

Станом на травень 2012 року відповідні дії з переоформлення державного акту проведені не були, у зв'язку з чим 06.06.2012 ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив зобов'язати начальника управління Держкомзему у м. Умань та Уманському районі Черкаської області розглянути заяву від 18.05.2012 щодо переоформлення державного акту, зобов'язати начальника переоформити державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 відповідно до чинного законодавства та судового рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004.

Постановою від 05.09.2012 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобов'язано начальника управління Держкомзему в м. Умань та Уманському районі Черкаської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.05.2012. та вжити заходи щодо належного оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я позивача - ОСОБА_1 у повній відповідності до рішення Уманського міськрайонного суду від 02.07.2004 у справі 2-443/2004.

Разом з тим, судом встановлено, що зазначена постанова від 05.09.2012 в повному обсязі виконана не була, відповідні дії щодо належного оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я позивача - ОСОБА_1 у повній відповідності до рішення Уманського міськрайонного суду від 02.07.2004 у справі 2-443/2004 проведені не були.

Одночасно суд наголошує, що підстави невиконання вказаної постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 05.09.2017 судом не є предметом дослідження в даній справі.

З наявних матеріалів справи суд встановив, що підставою для звернення в серпні 2016 року з даним адміністративним позовом стала незгода з наданою в січні 2015 року відповідачем відповіддю.

Так, у відповідь на заяву позивача від 29.12.2014 згідно з листом від 12.01.2015 № Ш-02/4-33 управління Держземагенства в Уманському районі Черкаської області позивачу було роз'яснено, що для переоформлення державного акту, а саме внесення відомостей про належну позивачу земельну ділянку з визначеною новою площею, у відповідності до норм чинного на дату звернення позивача законодавства йому необхідно подати Державному кадастровому реєстраторові як належному суб'єктові для проведення відповідних реєстраційних дій:

- заяву за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин;

- оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки;

- документацію із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Також в листі від 12.01.2015 № Ш-02/4-33 було роз'яснено позивачу хто, згідно з вимогами законодавства, чинного на момент звернення позивача з відповідною заявою до управління, є розробником документації із землеустрою.

Не погоджуючись з наданою відповіддю в лютому 2016 року позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою в порядку цивільного судочинства. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.05.2016 провадження в цивільній справі ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області в особі виконуючого обов'язки начальника Мироненка Дмитра Олександровича про зобов'язання вчинити дії закрито, роз'яснено позивачу право на звернення з даним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Як вбачається з позовної заяви, судом встановлено, що дату ухвали про закриття провадження по вказаній цивільній справі помилково прийнято позивачем початком для відліку шестимісячного строку для звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Одночасно, суд наголошує що пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», положення якої та практика Європейського Суду з прав людини, згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» є джерелом права, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).

Разом з тим, враховуючи, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх прав. Посилання відповідача на порушення позивачем строку на звернення до суду, судом до уваги не беруться також і з огляду на те, що відповідач був обізнаний про існування цього спору між сторонами.

Вирішуючи даний спір по суті, суд виходить з того, що згідно з ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - Земельний кодекс) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 3 статті 78 Земельного кодексу визначено, що земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

На момент виникнення спірних правовідносин такими технічними матеріалами згідно статті 55 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 № 858-IV (далі - Закон) є технічна документація щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Процедура, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Також ст. 79-1 Земельного кодексу передбачено, що формування земельних ділянок здійснюється на підставі документації із землеустрою. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 79-1 Земельного кодексу сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI (далі - Закон № 3613-VI) визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів) земельної ділянки державної чи комунальної власності.

Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, тобто розробки такої документації, визначено «Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками» затвердженої наказом Держкомзему України від 18 травня 2010 року №376.

У відповідності до пункту 2.1 цієї Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених відповідно до статті 186 Земельного кодексу України землевпорядної документації, зокрема технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі коли власнику (користувачу) земельної ділянки видано документ, що посвідчує право на земельну ділянку, без виносу меж такої ділянки в натуру (на місцевість) та закріплення їх межовими знаками.

Враховуючи, що станом на день звернення позивача до відповідача з вимогами щодо переоформлення технічної документації, пункт рішення Уманської міської ради, на підставі якого, зокрема, позивачу було видано державний акт серія НОМЕР_1 було відмінено рішенням Уманської міської ради від 19.06.2009 №2.8-48/5, судом встановлено, що змінилася площа земельної ділянки, на яку було розроблено технічну документацію із землеустрою та видано державний акт на землю

А тому обов'язковою передумовою для виготовлення нового державного акту є виготовлення нової технічної документації за виключенням площі ділянки, яка перебувала в спільній частковій власності.

Розроблення технічної документації із землеустрою та послуги щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) надають землевпорядні компанії, що мають відповідну ліцензію на виконання землевпорядних робіт.

Разом з тим, із втратою чинності з 03.07.2013 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 №43 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 року за № 354/3647, територіальні органи земельних ресурсів були позбавлені повноважень щодо розробки технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою.

Крім того, частиною 1 статті 26 Закону № 858-IV визначено, що замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.

Розробниками документації із землеустрою є:

юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою;

фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Таким чином, з аналізу зазначених норм та враховуючи повноваження Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, передбачені Положенням про Головне управління Держгеокадасту в області, затвердженим Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 № 333, суд дійшов висновку, що відповідач не уповноважений виступати ні замовником, ні розробником технічної документації із землеустрою.

Належним суб'єктом, якому чинним законодавством надано право бути замовником документації із землеустрою в даному випадку є саме ОСОБА_1.

Проте, станом на день розгляду справи в суді позивач своїм законним правом не скористався.

Одночасно, суд зазначає, що з 01.09.2009 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 05.08.2009 № 844, якою затверджено новий Порядок безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки (надалі - Порядок).

Зокрема це стосується тих ділянок, якими громадяни користуються вже багато років.

Вищевказаний порядок визначає спрощену процедуру безоплатних оформлення та видачі громадянам України у 2009 та наступних роках державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, ведення особистого селянського господарства в межах населених пунктів та ведення садівництва у розмірах, визначених ст. 121 Земельного кодексу України, після прийняття рішення про передачу громадянам безоплатно у приватну власність земельних ділянок:

1) органами місцевого самоврядування до 1 січня 2002 р. - відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» та Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII (в редакції Закону України від 13.03.1992 № 2196-XII);

2) органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з 1 січня 2002 року - відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України.

А тому, враховуючи, що одне з рішень Уманської міської ради, на підставі якого позивачу було видано державний акт серія НОМЕР_1 на день розгляду справи в суді є відміненим, то суд дійшов про неможливість застосування положень вказаного вище нормативного акту до цих спірних правовідносин, а тим більше зобов'язання відповідача сплатити компенсацію витрат для нового виготовлення самостійно позивачем необхідних документів для оформлення права власності на земельну ділянку.

Крім того, з набранням чинності з 01.01.2013 Законів України «Про державну реєстрацію реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про Державний земельний кадастр», постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», було припинено повноваження територіальних органів Держземагенства в частині державної реєстрації та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції в установленому законодавством порядку.

Таким чином, на підставі вищевикладеного та враховуючи, що відповідач як суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти лише в межах вимог чинного законодавства, суд дійшов до висновку про відсутність у позивача правових підстав та об'єктивної можливості щодо проведення дій із замовлення, виготовлення чи затвердження проектно-технічної документації із землеустрою, а також вчинення дій щодо прийняття відповідного рішення з видачі державного акту на землю.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, на підставі вищевикладеного та з аналізу чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідач не є тим компетентним державним органом, що міг би забезпечити належне дотримання прав позивача в даних правовідносинах.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 41, 86, 94, 128, 159-163, 167, 185-187, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель