Справа № 200/21481/15-а
Суддя: Кудрявцева Т. О.
Дата ухвалення: 2016-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 квітня 2016 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді - Кудрявцевої Т.О.
при секретарі - Власенко К.О.
Окрім цього, рішення приймалося з порушенням процедури та порядку визначеному законодавством, а саме з порушенням п. 4 ч. 1 ст. 3, п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та п. 3.6 Регламенту. Так, виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, без оприлюднення інформації щодо дати та часу проведення засідання виконавчого комітету прийнято рішення, яке суттєво впливає на грошове забезпечення майже всіх членів територіальної громади міста Дніпропетровська, чим проігноровано норми законодавства щодо гласності і відкритості прийняття рішень.
Відповідно до ст. 4 «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» одним з принципів державної регуляторної політики є прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов'язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об'єднаннями, обов'язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.
Статтею 8 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» визначено, що стосовно кожного проекту регуляторного акта його розробником готується аналіз регуляторного впливу. Аналіз регуляторного впливу готується до оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень та пропозицій. Розробник проекту регуляторного акта при підготовці аналізу регуляторного впливу повинен: визначити та проаналізувати проблему, яку пропонується розв'язати шляхом державного регулювання господарських відносин, а також оцінити важливість цієї проблеми; обґрунтувати, чому визначена проблема не може бути розв'язана за допомогою ринкових механізмів і потребує державного регулювання; обґрунтувати, чому визначена проблема не може бути розв'язана за допомогою діючих регуляторних актів, та розглянути можливість внесення змін до них; визначити очікувані результати прийняття запропонованого регуляторного акта, у тому числі здійснити розрахунок очікуваних витрат та вигод суб'єктів господарювання, громадян та держави внаслідок дії регуляторного акта; визначити цілі державного регулювання; визначити та оцінити усі прийнятні альтернативні способи досягнення встановлених цілей, у тому числі ті з них, які не передбачають безпосереднього державного регулювання господарських відносин; аргументувати переваги обраного способу досягнення встановлених цілей; описати механізми і заходи, які забезпечать розв'язання визначеної проблеми шляхом прийняття запропонованого регуляторного акта; обґрунтувати можливість досягнення встановлених цілей у разі прийняття запропонованого регуляторного акта; обґрунтовано довести, що досягнення запропонованим регуляторним актом встановлених цілей є можливим з найменшими витратами для суб'єктів господарювання, громадян та держави; обґрунтовано довести, що вигоди, які виникатимуть внаслідок дії запропонованого регуляторного акта, виправдовують відповідні витрати у випадку, якщо витрати та/або вигоди не можуть бути кількісно визначені; оцінити можливість впровадження та виконання вимог регуляторного акта залежно від ресурсів, якими розпоряджаються органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи, які повинні впроваджувати або виконувати ці вимоги; оцінити ризик впливу зовнішніх чинників на дію запропонованого регуляторного акта; обґрунтувати запропонований строк чинності регуляторного акта; визначити показники результативності регуляторного акта; визначити заходи, за допомогою яких буде здійснюватися відстеження результативності регуляторного акта в разі його прийняття.
Зі змісту рішення не вбачається його відповідності в повному обсязі всім вимогам, встановленим Законом, таке рішення підготовлено формально, за відсутності економічних обґрунтувань, без дотримання вимог статті 8 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», що свідчить про невідповідність аналізу регуляторного впливу принципам державної регулятивної політики.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 вищезазначеного Закону доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом.
Виконавчим комітетом прийняте оскаржуване рішення всупереч наведеним нормам законодавства без завчасного оприлюднення інформації щодо дати та часу проведення засідання виконавчого комітету щодо затвердження нових тарифів на громадському транспорті. Також, стаття 10 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначає, що тарифна політика на автомобільному транспорті має задовольняти підприємницький інтерес, забезпечувати розвиток автомобільного транспорту, стимулювати впровадження новітніх технологій перевезень, застосування сучасних типів транспортних засобів, а також сприяти вирішенню ряду завдань. Окрім цього реалізація єдиної тарифної політики передбачає затверджену центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, методику розрахунку тарифів за видами перевезень. Відповідно до п. 1.2. Наказу Міністерства транспорту і зв’язку України № 1175 від 17.11.09 «Про затвердження методики розрахунку тарифів на послуги пасажирського автомобільного транспорту» методика є обов'язковою для застосування під час встановлення регульованого тарифу органами виконавчої влади та місцевого самоврядування на послуги пасажирського автомобільного транспорту.
Як видно з обґрунтування рішення Виконкому № 640 від 24.09. 2015 року, до уваги приймалося лише зниження ціни на пальне, тоді як у відповідності з вищезазначеними нормами основу рішення повинні складати розрахунки, здійснені відповідно до вищезазначеної методики, які враховують майже всі господарські затрати, що здійснюють підприємства-перевізники. Варто зазначити, що обґрунтовуючи рішення лише зниженням ціни на пальне не було враховано ріст мінімальної заробітної плати з 1 вересня 2015 року до 1378 грн. (на 13%), ріст ціни на автогаз порівняно з березнем 2015 року на 18, 3%, електроенергію. До того ж ціна на запчастини та масла підвищившись у кілька разів і досі не зменшилась.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та посилаючись на обставини зазначені в адміністративному позові просила їх задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
Дослідивши докази у справі, вислухавши осіб які з’явились, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи заявлений спір у сфері публічно-правових відносин, в порядку ст. 171 КАС України, суд враховує наступні положення чинного законодавства, та докази, що містяться в матеріалах справи.
Органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.1 ст. 144 Конституції України).
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пп. 2 п. «а» ч. 1 ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів міських рад в галузі бюджету, фінансів і цін належать: встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.
Згідно з п.п. «а» п. 12 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку належить: залучення на договірних засадах підприємств, установ та організацій, що не належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, до участі в обслуговуванні населення засобами транспорту і зв'язку.
Суд, ознайомившись з наданими доказами, виходить з приписів ч. 2 ст. 11 КАС України та приходить до висновку, що спірне рішення слід визнати протиправним, оскільки при його ухваленні суб’єктом владних повноважень допущено істотні порушення вимог закону, які регулюють процедуру прийняття регуляторних актів.
Згідно з вимогами ч.ч. 1, 5, 11 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» вбачається, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обовязковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.
Суд вважає, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, не відповідає вимогам Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторний акт це:
- прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання;
- прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.
Конституційний Суд України у рішенні від 16.04.2009 р. за № 7-рп/2009 дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні акти, до яких належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.
Аналіз правових норм, викладених в ч. 11, 12 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», положень Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» в нерозривному взаємозвязку з положеннями Основного Закону та вищезгаданого рішення Конституційного Суду України, свідчить про те, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, є офіційним письмовим документом, прийнятим ним у визначеній законодавством формі, спрямоване на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, яке поширює свою дію на невизначене коло осіб, і призначене для неодноразового застосування, тобто за своїми ознаками є нормативно-правовим актом.
Таким чином, враховуючи, що оскаржуване рішення стосується невизначеного кола осіб, встановлює обовязковий тариф з перевезення пасажирів та багажу на міських автобусних маршрутах загального користування, тому рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 24.09.2015 року за №640, відповідає визначеним ст.1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» ознакам регуляторного акту.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічною інформацією є відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання субєктами владних повноважень своїх обовязків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні субєктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.9 Закону Кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань.
Відповідно до ч.2 ст.8 Закону, аналіз регуляторного впливу готується до оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень та пропозицій. Відповідні положення Закону дають можливість стверджувати, що аналіз регуляторного впливу оприлюднюється раніше самого проекту рішення та дає можливість об'єктивно оцінити економічні обґрунтування.
Правила ч. 1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлюють для розпорядників інформації обовязки оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення.
Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобовязані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності. За правилами ч. 2 вказаної статті інформація, передбачена ч. 1, підлягає обовязковому оприлюдненню невідкладно, але не пізніше пяти робочих днів з дня затвердження документа. За вимогами ч. 3 зазначеної статті проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніше як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.
Крім того п. 3.5. Рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 4400 від 15.12.2010 «Про затвердження Регламенту виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради» також визначає обов’язок оприлюднення проекту рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради за 20 днів до дати засідання виконкому.
За правилами ч.ч. 1, 15, 16 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти виконавчого комітету міської ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обовязковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
В силу ст. 9 Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань.
Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п'яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта.
Строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу.
Усі зауваження і пропозиції щодо проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов'язковому розгляду розробником цього проекту. За результатами цього розгляду розробник проекту регуляторного акта повністю чи частково враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє.
На підставі ст. 36 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б одна з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу; проект регуляторного акта не був оприлюднений.
Суд вважає, що відповідачем порушено принципи та базові засади державної регуляторної політики України (ст.4 Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності), які встановлюють прозорість та врахування громадської думки, відкритість дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов'язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об'єднаннями, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.
Доказів оприлюднення проекту оскаржуваного рішення відповідачем суду не надано, що свідчить про його відсутність.
З огляду на той факт, що оскаржуване рішення є регуляторним актом та його проект не оприлюднювався у встановленому порядку, суд приходить до висновку про те, що відповідачем не дотримано визначених законом процедур, що в силу ст. 36 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» перешкоджало прийняттю цього рішення.
Стаття 10 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначає, що тарифна політика на автомобільному транспорті має задовольняти підприємницький інтерес, забезпечувати розвиток автомобільного транспорту, стимулювати впровадження новітніх технологій перевезень, застосування сучасних типів транспортних засобів, а також сприяти вирішенню ряду завдань.
Окрім цього реалізація єдиної тарифної політики передбачає затверджену центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, методику розрахунку тарифів за видами перевезень. Відповідно до п. 1.2. Наказу Міністерства транспорту і зв’язку України № 1175 від 17.11.09 «Про затвердження методики розрахунку тарифів на послуги пасажирського автомобільного транспорту» методика є обовязковою для застосування під час встановлення регульованого тарифу органами виконавчої влади та місцевого самоврядування на послуги пасажирського автомобільного транспорту.
Як видно з обґрунтування рішення Виконкому № 640 від 24.09. 2015 року до уваги приймалося лише зниження ціни на пальне, тоді як у відповідності з вищезазначеними нормами основу рішення повинні складати розрахунки, здійснені відповідно до вищезазначеної методики, які враховують майже всі господарські затрати, що здійснюють підприємства-перевізники.
Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У відповідності до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.
Відповідно до ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Згідно до ч.1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 71, 159, 161-163 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Суддя Т.О. Кудрявцева