Справа № 813/3603/16
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року справа № 813/3603/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулкевич І.З.

секретар судового засідання Іванес Х.О.

за участю: представника позивача Горбяк В.В., представника відповідача Холявки І.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Неодім Захід» до Залізничної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Неодім Захід» (далі - позивач, ТОВ «Неодім Захід») звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Залізничної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (далі - відповідач, Залізнична ОДПІ) про скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 03.10.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не погоджується із висновками перевірки, фактами та даними зафіксованими в акті перевірки від 19.09.2016 року, та вважає, що дій, вчинені відповідачем під час перевірки та оформлення такого акту є протиправними, а прийняті за наслідками такої перевірки податкові повідомлення-рішення є протиправними та слід скасувати. Повідомлено, що господарські операції між позивачем та його контрагентом - Товариством з обмеженою відповідальністю «Металлсервіс Україна» (далі - контрагент, ТОВ «Металлсервіс Україна»), є реальними та підтверджені первинними документами, які відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідач не звертався до суду із позовами щодо визнання правочинів з вказаним контрагентом позивача недійсними. ТОВ «Металлсервіс України» на момент укладення та виконання договорів був платником податку на додану вартість та зареєстроване належним чином. Зокрема, недотримання податкової дисципліни третіми особами не може слугувати підставою для відповідальності позивача. З врахуванням викладеного, вказані рішення контролюючого органу слід скасувати.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю із підстав, викладених у позовній заяві, поясненнях на заперечення від 24.11.2016 року за № 29552, додаткових поясненнях на заперечення від 22.12.2016 року за № 32102, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зазначив, що визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Відповідно до інформації наявної у АІС «Податковий блок» щодо контрагента позивача встановлено, що підприємством не подавався до податкового органу додаток АМ до податкової декларації з податку на прибуток за 2014 рік (відсутня інформація щодо наявності основних засобів та нарахування амортизації); підприємством подано до податкового органу фінансовий звіт суб'єкта малого підприємництва за 31.12.2014 року у якому наявність основних фондів не відображено; кількість працюючих на підприємстві за 2014 рік - 3 особи; підприємством не придбавались послуги з транспортування товарів покупцям, не придбавало послуг навантаження чи розвантаження товарів. Серед іншого, позивачем не надано жодного доказу чи пояснень стосовно того, які заходи ним вжито для одержання інформації щодо господарської діяльності його контрагента. Пояснив, що відсутність у правочину самостійної ділової мети, відмінної від податкової економії є доказом укладення правочину без наміру створити відповідні економічні наслідки. В той час, як відображенню у податковій звітності підлягає тільки та господарська операція, яка фактично відбулась, а не та, зміст якої відображений на первинних документах. Саме господарська операція, що відбулась фактично, а не лише відображена у документації, створює відповідні податкові наслідки для платника шляхом формування ним складу податкового кредиту та валових витрат.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ТОВ «Неодім Захід» зареєстроване як юридична особа 22.03.2011 року, ідентифікаційний код юридичної особи 37612960 та перебуває на податковому обліку з 23.03.2011 року.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності згідно з КВЕД визначено 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель.

Залізничною ОДПІ проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТОВ «Неодім Захід» з питань дотримання податкового законодавства під час здійснення фінансово-гоподарських взаємовідносин із ТОВ «Акротус-Систем», ТОВ «Арнад плюс», ТОВ «Ренесанс Славія Інвестмент», ТОВ «Драйв Денс Київ», ТОВ «ТІК «Енергія», ТОВ «Біо Плюс», ТОВ «Світ Фуд», ТОВ «Металлсервіс Україна», ТОВ «Фондор Груп», ТОВ «СТ Мідл», ТОВ «Гран Бутік», ТОВ «Арабікус», ТОВ «Барбадос ЛТД», ТОВ «Бром форс», ТОВ «Інтер Текноледжі», ТОВ «Елітстар Компані», ТОВ «Марино Торг»,ТОВ «Домініка Трейд», ТОВ «Бурж Ком», ТОВ «Бурбон трейд», ТОВ «Вендер Проджект», ТОВ «Коралсіті», ТОВ ВТК Сіріус», ТОВ «Молгрант», ТОВ «Мідленд Інвест», ТОВ «Гард Комюніті», ТОВ «Білд Комюніті», ТОВ «Бест Комьюніті», ТОВ «Консалтком» ТОВ «Ленсі Груп», ТОВ «Макао Союз», ТОВ «Ареал Софт Груп», ТОВ «Компанія «Інвет Гарант», ТОВв «Кортес-плюс», ТОВ «Форест-таун 2015», ТОВ «Олмофо», ТОВ «Профбудкомплекс», ТОВ «ЄС «Європейська будівельно-фасадна компанія», ТОВ «Енкод Констракшн», ТОВ «ТК Спектр», ТОВ Фреш продакшн», ТОВ «Маджестик Лайн», ТОВ «Андора», ТОВ «Сафарс», ТОВ «Альтерсвіфт», ТОВ «Врожай 2015», ТОВ «Стандарт промбуд», ТОВ «РЗХ Лімітед», ТОВ «Малаві», ТОВ «Наполі Груп», ТОВ «Багіра Фінанс», ТОВ «ІК «Дельта», ТОВ «Голд Трейд», ТОВ «Шериф комфорт», ТОВ «Сурінам плюс», ТОВ «Промомаркетгруп», ТОВ «БК «Нові Горизонти», ТОВ «Нова Перспектива-2015», ТОВ «Інгер буд», ТОВ «Будівельні технології «Кразбуд», ТОВ «Інтербілд Комьюніті», ТОВ «Ека Строй Плюс», ТОВ «Підлога-Бетон», ТОВ «БІз-лайн», ТОВ «ТД «Метрокепітал Груп», ТОВ «Сільник», ТОВ «Фоса-Ітернейшнл», ТОВ «Панорама-Скай», ТОВ «омелюх груп», ТОВ «БК «Профбуд-2015», ТОв «Гранді плюс», ПП «Будпостач-Закарпаття», ТОВ «Салес ЛТД», ТОВ «Аргенто Україна», ТОВ «Алтіма Трейд», ТОВ «Континент ДК», ТОВ «Нубіром», ТОВ «Астор Агротрейд», ТОВ «Ковад-Проммонтаж» за період з 01.01.2014 року по 29.07.2016 року, про що складено акт №1605/13-03-14-01/37612960 від 19.08.2016 року.

Вказаною перевіркою встановлено порушення допущені позивачем, а саме:

1) підп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п.п. 44.1, 44.3 ст. 44, п. 138.2 ст. 138, підп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, а саме: ТОВ «Неодім Захід» завищено витрати у рядку 05.1 декларації з податку на прибуток «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) по операціях з ТОВ «Металлсервіс Україна» на загальну суму 184438,00 грн.; в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 33199,00 грн.;

2) п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме: позивачем безпідставно включено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість на загальну суму 40416,68 грн., в т.ч.: за жовтень 2014 року - 32983,32 грн., за листопад 2014 року - 7433,36 грн. по взаєморозрахунках з ТОВ «Металлсервіс України», в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 40416,68 грн.

Не погоджуючись із вказаним актом перевірки позивач звернувся із запереченнями на такий до відповідача.

Згідно з відповіддю про розгляд заперечення № 14405/13-03-14-01/1106 від 03.10.2016 року повідомлено, що зазначені позивачем аргументи в запереченні на акт не спростовують фактів порушень, вказаних в акті перевірки .

Контролюючим органом у зв'язку з виявленими правопорушеннями прийнято податкові повідомлення-рішення форми «Р»:

- № від 03.10.2016 року, за платежем: податок на прибуток, в сумі 41498,75 грн. (в т.ч. за штрафними (фінансовими) санкціями 8299,75 грн.) ;

- № від 03.10.2016 року за платежем: податок на додану вартість, в сумі 50520,85 грн. (в т.ч. за штрафними (фінансовими) санкціями 10104,17 грн.)

Вважаючи вказані рішення контролюючого органу безпідставними та такими, що слід скасувати, позивач звернувся із позовом до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч. 2 цієї ж статті можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одночасно Конституцією встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

Враховуючи підстави позову та заперечень, спір виник щодо реальності господарських операцій підприємства позивача з його контрагентом ТОВ «Металлсервіс Україна» та влив таких на формування податкових зобов'язань з податку на прибутку та податку на додану вартість

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України (далі - ПК України) № 2755-VI від 02.12.2010 року платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (підп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Згідно п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Відповідно до п.44.3 ст.44 ПК України платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Згідно п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України (виключено на підставі Закону № 71-VIII від 28.12.2014 року) витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.138.1 ст.138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті,пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п.138.8 ст.138 ПК України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну);

Згідно п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138 ПК України до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку;

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.4 ст.138 ПК України зазначено, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, згідно з вимогами ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік», є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинний документ, згідно визначення наведеного в ст.1 зазначеного Закону, це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено податковий кредит як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з підп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14 ПК України постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об'єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об'єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

З метою оподаткування постачанням послуг, зокрема є: а) досягнення домовленості утримуватися від певної дії або від конкуренції з третьою особою чи надання дозволу на будь-яку дію за умови укладення договору; б) постачання послуг за рішенням органу державної влади чи органу місцевого самоврядування або в примусовому порядку; в) постачання послуг іншій особі на безоплатній основі; г) передача результатів виконаних робіт, наданих послуг платнику податку, уповноваженому згідно з договором вести облік результатів спільної діяльності без утворення юридичної особи, а також їх повернення таким платником податку після закінчення спільної діяльності; ґ) передача (внесення) виконаних робіт, наданих послуг як вклад у спільну діяльність без утворення юридичної особи, а також повернення послуг; д) постачання послуг з розміщення знаку відповідної торгової марки або самого товару чи послуги в кінофільмі, серіалі або телевізійній програмі, які є візуальними (глядачі лише бачать продукт або знак торговельної марки, продукт чи торговельна марка згадується у розмові персонажа; товар, послуга чи торговельна марка органічно вплітаються в сюжет і є його частиною);

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

З аналізу вказаних вище правових норм, слід зробити висновок про те, що для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник податку на додану вартість повинен отримати належним чином оформлені податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Так, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з вимогами п. 198.2 ст.198 ПК України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг чи дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну (п. 201.1 ст. 201 ПК України).

Вимоги до оформлення податкової накладної визначені п. 201.1 ст. 201 ПК України, відповідно до якого у податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України); ї) номер та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (п. 201.7 ст. 201 ПК України).

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст. 201 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує, державну податкову і митну політику (пункт 201.2 статті 201 ПК України).

Відповідно до вимог п. 201.4 ст. 201 ПК України податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця.

Так, Податковим кодексом України надано повноваження центральному органу виконавчої влади затверджувати форму та порядок заповнення податкової накладної.

У зв'язку з цим Наказом Міністерства фінансів України від 01 листопада 2011 року № 1379, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 року за № 1333/20071, затверджено форму податкової накладної та Порядок заповнення податкової накладної (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин).

У п. 3 вказаного Порядку визначено, що податкова накладна виписується у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Дата виписки податкової накладної заповнюється цифрами у такій послідовності: день місяця (дві цифри), місяць (дві цифри), рік (чотири цифри).

В силу п. 12.1 Порядку до розділу I податкової накладної вносяться дані у розрізі номенклатури постачання товарів/послуг, а саме у графу 2 - дата виникнення податкового зобов'язання у продавця, тобто здійснення будь-якої з подій, що сталася раніше, відповідно до вимог пункту 187.1 статті 187 розділу V Кодексу;

Як наслідок, слід зазначити, що необхідною умовою для віднесення платником податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду сум податку на додану вартість, включених в ціну придбаних товарів (послуг), є факт придбання таких товарів (послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За таких умов, господарські операції повинні підтверджуватися належними первинними документами і лише ті документи, які відповідають зазначеним вище вимогам, можуть бути визнані допустимими засобами доказування відповідної господарської операції. У протилежному випадку є обґрунтовані підстави для висновку про відсутність самої господарської операції.

Тим не менше, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди (бюджетного відшкодування з бюджету) є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Зокрема, на необґрунтованість податкової вигоди (тобто безпідставне зменшення сум податкових зобов'язань до сплати в бюджет, отримання бюджетного відшкодування тощо) можуть також вказувати, підтверджені належними доказами доводи податкового органу, щодо відсутності первинних документів; обліку з метою оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані із фактом виникнення податкової вигоди якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність основних засобів та виробничих потужностей для досягнення результатів позитивної підприємницької, економічної діяльності; неможливості реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Предметом доказування відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

26.09.2014р. між ТОВ «Металлсервіс Україна» (в подальшому - Постачальник) та ТОВ «Неодім Захід» (в подальшому - Покупецьукладено Договір поставки №0990 (в подальшому - Договір №0990, а.с.35-37).

Пунктом 1.1 Договору №0990 передбачено, що Постачальник зобов'язується передати у власність, а Покупець прийняти та оплатити металопрокат, іменований в подальшому «Продукція», в кількості та сортаменті, зазначених у рахунку-фактурі Постачальника, на умовах, передбачених даним Договором.

Відповідно до вимог п.п.2.2, 2.3, 2.6 Договору №0990, діюча ціна на момент відвантаження Продукції вказується у рахунку-фактурі Постачальника. Попередня оплата за Продукцію здійснюється за безготівковим розрахунком на поточний рахунок Постачальника в розмірі 100% відповідно до рахунку-фактури, виписаної Постачальником. Якщо сума за фактично відвантажену Продукцію менша за суму авансового платежу, Постачальник зобов'язується повернути різницю за недопоставлену Продукцію на поточний рахунок Покупця протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту отримання письмової вимоги Покупця, або зарахувати її у рахунок майбутніх платежів по Договору.

За вимогами п.п.3.1, .3.4 Договору №0990, поставка Продукції здійснюється протягом 3 (трьох) банківських днів від дати зарахування на поточний рахунок Постачальника попередньої оплати в розмірі 100% вартості Продукції, вказаної у рахунку-фактурі Постачальника. Постачальник при передачі Продукції передає Покупцю один примірник видаткової накладної, акт прийомки-передачі (за вимогою Покупця), копію сертифікату якості (за вимогою Покупця). Податкову накладну на поставлену Продукцію Постачальник надає Покупцеві у строки відповідно до ПКУ. Покупець зобов'язується надати Постачальнику оригінал довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей та один примірник видаткової накладної Постачальника, що підтверджує отримання Продукції.

Пунктом 4.1 Договору №0990 передбачено, що Продукція приймається Покупцем по кількості та якості в порядку, передбаченому в Інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю/кількістю», затвердженого Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 (№П-6, П-7).

Відповідно до вимог п.6.1 Договору №0990, цей Договір набирає чинності в момент його підписання та діє до 31 грудня 2014 року або до повного виконання Сторонами умов Договору. Дія договору може бути закінчена автоматично через шість місяців у випадку, якщо сторони не мають невиконаних зобов'язань щодо цього Договору та не здійснюють ніяких дій згідно умов цього Договору.

На виконання умов Договору №0990 Товариством з обмеженою відповідальністю «Металлсервіс Україна» виписано рахунок-фактуру №3038 від 26.09.2014р. на поставку металопрокату на суму 197899,92грн.;рахунок-фактуру №3450 від 10.10.2014р. на поставку металопрокату на суму 242500,08грн.(а.с.39-40).

Копією платіжного доручення №398 від 01.10.2014р. підтверджується оплата ТзОВ «Неодім Захід» за трубу згідно рахунку №3038 від 26.09.2014р., в тому числі ПДВ 32983,32грн.

Крім того, копією платіжного доручення №442 від 13.10.2014р. підтверджується доплата ТзОВ «Неодім Захід» за трубу згідно з рахунком №3450 від 10.10.2014р., в тому числі ПДВ 7433,36грн.

Рух коштів підтверджується оборотно-сальдовою відомістю по рахунку №631 по розрахунках з ТзОВ «Металлсервіс Україна» за період з 01.09.2014р. по 29.07.2016р.; карткою рахунку 631 по розрахунках з ТзОВ «Металлсервіс Україна» за період з 01.01.2014р. по 29.07.2016р.

На підтвердження господарської операції ТзОВ «Неодім Захід» до адміністративного позову додано Податкову накладну від 01.10.2014р. №3 на загальну суму 197899,92грн. та Податкову накладну від 13.10.2014р. №53 на загальну суму 44600,16грн.

Представник позивача пояснив, що одержані від контрагента ТМЦ ним використано у своїй господарській діяльності, зокрема, у будівництві торгівельного центру між вул.. Куліша та вул.. Під дубом у м. Львів. На підтвердження вказаного до матеріалів справи долучено копії довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, актів приймання виконаних будівельних робіт, а також комплектування номенклатури.

Серед іншого, копією видаткової накладної №381 від 16.10.2014р. (а.с.41) підтверджується факт передачі позивачу металопрокату на загальну суму 221325,07грн., при чому фактична кількість металопрокату не відповідає кількості, вказаній у розхідних документах.

У зв'язку із отриманням продукції відповідно до видаткової накладної №381 від 16.10.2014 лише на суму 221325,07 грн., ТОВ «Неодім Захід» направляв ТзОВ «Металлсервіс Україна» листи №253/14 від 26.11.2014р. та 286/14 від 18.12.2014р. із проханням повернути у семиденний термін з дати отримання листа різницю оплачених коштів в сумі 21175,01грн. До листа №253/14 від 26.11.2014р. позивачем додано акт звіряння взаємних розрахунків за період вересень 2014р. - листопад 2014р.

Оскільки ТзОВ «Металлсервіс Україна» грошові кошти так і не повернуло, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2015р. у справі №910/7224/15-г позовні вимоги ТзОВ «Неодім Захід» до ТзОВ «Металлсервіс Україна» про стягнення коштів за договором поставки від 26.09.2014 року у розмірі 21175,01грн. задоволено повністю, стягнуто з ТзОВ «Металлсервіс Україна» на користь ТзОВ «Неодім Захід» 21175,01грн. заборгованості та 1827,00грн. судового збору.

Так, вказаним рішенням зафіксовано, що відповідач (ТОВ «Металлсервіс Україна») передав позивачу продукцію на загальну суму 221325,07 грн., відповідно до видаткової накладної № 381 від 16.10.2014 року, у той час як оплата позивачем проведена на суму більшу, а саме 242500,08 грн. згідно рахунку № 3450, що підтверджується банківською випискою про рух коштів за період з 01.10.2014 року по 13.10.2014 року. У зв'язку з цим у відповідача як постачальника, наявний обов'язок повернення суми грошових коштів розміром 21175,01 грн., продукцію на які відповідач не поставив.

Вказане судове рішення набрало законної сили 30.05.2016 року.

Представник позивача пояснив, що на його переконання, у адміністративній справі № 813/3603/16 та вказаній справі, що перебувала на розгляді у Господарському суді м. Києва спірні правовідносини виникли між тими же ж сторонами з одного і того ж договору, а Господарським судом м. Києва фактично визнано операції за вказаним договором, оскільки у зв'язку з його неналежним виконанням стягнуто заборгованість з ТОВ «Металлсервіс Україна».

Актом перевірки зафіксовано, що посадовим особам підприємства позивача вручено лист «ПРО надання документів та пояснень» від 09.09.2016 року щодо надання до перевірки оригіналів (копій) документів, що підтверджують взаєморозрахунки з контрагентами. Посадовими особами до перевірки не представлено документів, що підтверджують транспортування придбаних товарів (Товарно-транспортних накладних (ТТН), подорожних листів), які б підтверджували транспортування товарів (труби в асортименті) від постачальника ТОВ «Металлсервіс Україна» на адресу покупця - ТОВ «неодим захід», що не дає можливості встановити за чий рахунок та яким транспортним засобом здійснювалось транспортування товару, адреси місць навантаження та розвантаження товарів, ким проводились розвантажувально-навантажувальні роботи.

На переконання суду, підтвердження отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей, які постачалися контрагентом позивача товарно-транспортними накладними, не є визначальною умовою для отримання права на формування витрат, що враховуються при визначені об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податкового кредиту з податку на додану вартість, оскільки, законодавчі норми не ставлять в залежність відсутність транспортних документів на перевезення вантажу (товару) з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість.

Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з п.п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 зазначених Правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, а відтак визначає взаємовідносини по виконанню перевезення вантажів для обліку транспортної роботи. У розглядуваному випадку Товариство здійснювало операції з придбання товару та не виступало в якості замовника за договором перевезення, у зв'язку з чим відсутність товарно-транспортних накладних не можна розцінювати як беззаперечне свідчення безтоварності спірних операцій

Таким чином, товарно-транспортна накладна не може бути первинним документом, який підтверджує здійснення господарської операції з поставки товарів, та відповідно набуття права власності на нього, оскільки не відображає відомості про господарську операцію з поставки товару, а відображає відомості про господарську операцію перевезення. А тому, безпідставним є твердження відповідача, що внаслідок відсутності товарно-транспортних накладних господарські операції з поставки товарно-матеріальних цінностей не мали місце (не здійснювалися).

Слід зазначити, що податковим законодавством не визначено товарно-транспортну накладну як обов'язковий безумовний доказ реальності здійснених господарських операцій. Натомість оцінка таких операцій повинна даватись на підставі комплексного, всебічного аналізу здійснених операцій, з урахуванням особливостей їх суті та змісту

Вищевказане підтверджується і судовою практикою Вищого адміністративного суду України, зокрема, у справах К/800/26970/15 від 14.03.2017 року, К/800/14009/15 від 21.03.2017 року та інших.

Також, в акті перевірки стверджено, що до перевірки не представлено документів, які б підтверджували походження товару - труби 133х3,5; 159х3,5; 219х4, зокрема сертифікатів відповідності , сертифікатів якості, сертифікатів походження продукції, які б підтверджували якість походження товару, а також їх відповідність державним стандартам України.

Суд не бере до уваги висновки контролюючого органу про відсутність сертифікатів відповідності на придбані від ТМЦ від контрагента, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно п. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ст. 179 ГК України).

Слід зазначити, що відсутність вказаних сертифікатів, які підтверджують належну якість товару слід зазначити, що зазначені документи не фіксують факту здійснення господарських операцій, а лише підтверджують, що товар відповідає встановленим вимогам. Тому відсутність таких документів не може слугувати підставою для висновків про відсутність таких господарських операцій.

Також, судом з матеріалів адміністративної справи встановлено, що одними із аргументів, на які покликається представник відповідача щодо нереального характеру господарських операцій, що відбулися між позивачем та його контрагентом є інформація, наявна у АІС «Податковий блок» щодо ТОВ «Металлсервіс Україна», зокрема, свідоцтво платника ПДВ анульовано 08.09.2015 року (до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням).

В акті перевірки підприємства позивача зазначено, що підтвердити господарську операцію між ТОВ «Металлсервіс Україна» та ТОВ «Неодім захід» не має можливості виходячи з врахуванням реального часу здійснення операції, місцезнаходження майна, наявності незначних трудових ресурсів у постачальника, відсутності у постачальника основних фондів, виробничих активів, засобів для транспортування, навантаження та розвантаження та іншого майна, яке економічно необхідне для здійснення господарської діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для реального настання результатів відповідної господарської діяльності. Оскільки реальність вчинення господарських операцій між ТОВ «Неодім Захід» та його постачальником відсутня, а наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері, таким чином у позивача не було підстав для податкового обліку вказаних операцій.

Однак, зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування витрат, що враховуються при визнаенні об'єкта оподаткування податком на прибуток та податкового редуту з податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження відповідних витрат та розміру свого податкового кредиту, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит, а також формування за результатами понесених витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податку на прибуток, в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо.

Крім того, станом на момент укладення договору з відповідним контрагентом позивачем вжито заходів щодо отримання інформації про контрагента, зокрема одержано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про належну реєстрацію контрагента як юридичної особи; Витяг з Єдиного державного реєстру підприємств установ та організацій підприємства контрагента станом на 25.04.2014 року; Статут. Крім вкказаного, станом на момент укладення договору підприємство контрагента перебувало на податковому обліку як платник ПДВ.

Суд відхиляє покликання відповідача на порушення контрагентами позивача податкового законодавства, оскільки платник податків не несе і не може нести відповідальності за іншого платника, навіть, якщо вони перебували між собою у господарських взаємовідносинах. Висновки контролюючого органу прямо суперечать практиці Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

У п. 38 рі-шення Європейського суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007 року Суд вказав на те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Таким чином, позивач не може нести відповідальність ані за несплату податків своїми контрагентами та ведення ними податкового обліку, ані за можливу недостовірність відомостей про них, за умови необізнаності щодо неї, як і не може нести відповідальність за інші дії контрагента, а тим більше за дії контрагентів контрагента.

При цьому суд вважає, що позивачем вжито належних заходів при укладенні договорів щодо обізнаності з відомостями про його контрагентів.

З врахуванням викладеного, висновки контролюючого органу з покликання на вказану податкову інформацію, суд залишає поза увагою.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За загальним визначенням, компетенцією є сукупність повноважень, прав та обов'язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов'язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань.

Порядок дій контролюючих органів під час реалізації владної управлінської функції контролю за правильністю та повнотою справляння податкових зобов'язань станом на момент виникнення спірних правовідносин визначений Податковим кодексом України.

Суд також зазначає, що станом на дату складання відповідачем у спірних правовідносинах акту перевірки, податкові органи не наділені законодавцем ані повноваженням на визнання правочинів нікчемними або такими, що не відповідають закону, ані повноваженнями на оцінку відповідності будь-якого правочину вимогам ст.ст. 202, 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України.

Повноваження на встановлення законності правочину, за яким платником податків було сформовано ПДВ чи податок на прибуток, належать до виключної прерогативи судових органів.

Представник позивача зазначив, що наслідки яких бажали досягти позивач та його контрагенти за договорами поставок настали.

Відповідність господарських операцій з вказаними контрагентами меті діяльності позивача підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, а саме: договорами, специфікаціями, видатковими та податковими накладними, копіями платіжних доручень з відміткою банківської установи, товарно-транспортними накладними, які складені за результатами проведених операцій та не мають дефектів форми, змісту або походження, які в силу статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статті 44, статті 201 Податкового кодексу України, пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

Видані контрагентом позивачу податкові накладні не мають недоліків, а порядок їх заповнення відповідає чинному на момент їх виписки законодавству.

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що Європейський Суд у рішенні від 22 січня 2009 року у справі "БУЛВЕС АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Європейського Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Крім вказаного в акті перевірки позивача зазначено про існування досудового кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 212, ч. 4 ст. 190. Ч. 3 с. 28, ч. 2 ст. 205 КК України. Так, досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному проваджені встановлено, що учасниками організованої групи в період 2014-2016 років з ареєстровані або перереєстровані на підставних осіб ряд підприємств, в тому числі: ... TOB «Металлсервіс Україна» ()..., з метою прикриття незаконної діяльності, шляхом використання їх реквізитів та банківських рахунків у злочинних схемах зі створення штучної документальної видимості здійснення фінансово-господарських операцій для незаконного завищення валових витрат з податку на прибуток підприємств та податкового кредиту з податку на додану вартість підприємствам реального сектору економіки. Також на банківські рахунки вказаних суб'єктів господарської діяльності з ознаками „фіктивності" перераховувалися грошові кошти реально діючих підприємств за нібито надані послуги, виконані роботи чи поставлені товари з метою переведення грошових коштів у готівкову форму та повернення їх клієнтам за вирахування певних відсотків.

Однак, представником відповідача вироку, який набрав законної сили щодо вказаного кримінального провадження до матеріалів справи не долучено, а відтак, факт порушення такого не може бути покладено в основу встановлення реальності чи нереальності господарських операцій між позивачем та зазначеним контрагентом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2. ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає, що позивач належними та допустимими доказами довів реальність господарських операцій з вказаними контрагентами. На думку суду, вищевказані первинні документи в повній мірі відображають зміст, обсяги та вартісні показники господарських операцій позивача.

Натомість відповідач не довів суду обґрунтованості висновку про не підтвердження реальності господарських операцій з контрагентом позивача, як це зазначено в акті перевірки.

Таким чином, сукупність вищевикладених обставин підтверджено документально, що дає суду підстави визнати позовні вимоги обґрунтованими, доведеними доказами у справі, і такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

З врахуванням вищевикладеного, у співставленні з позовними вимогами, суд вважає належним способом захисту прав та інтересів позивача визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 03.10.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

До матеріалів справи долучено платіжне доручення № 798 від 11.10.2016 року в сумі 1380,29 грн. на підтвердження сплати судового збору, що з врахуванням викладеного належить повернути позивачу.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Залізничної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області № від 03.10.2016 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Залізничної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області № від 03.10.2016 року.

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Неодім Захід» () з Залізничної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (), за рахунок бюджетних асигнувань, судовий збір в сумі 1380 (одна тисяча триста вісімдесят) грн. 29 коп.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 07 квітня 2017 року.

Суддя Гулкевич І.З.