Справа № 806/677/17
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Житомир справа № 806/677/17

категорія 11.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Капинос О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції про визнання дій неправомірними та скасування постанови від 17.02.2017 р.,

встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати дії державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції неправомірними та скасувати постанову від 17.02.2017 про стягнення з нього заборгованості за єдиним податком. В обґрунтування позову зазначає, що 27.02.2017 йому стало відомо, що державний виконавець надіслав до військової частини, де він проходить військову службу, постанову про звернення стягнення на заробітну плату від 17.02.2017, видану, на виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 18.09.2015 про стягнення з нього 2336,60 грн. Вважає такі дії виконавця протиправними, оскільки згідно глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України, фізичні особи-підприємці, призвані на військову службу під час мобілізації, звільняються від обов"язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з єдиного податку на період проведення АТО. Крім того, зазначає, 17.11.2015 було припинено підприємницьку діяльність ФОП, тому він не має права відповідати за зобов`язаннями. З огляду на це, вважає, що спірна постанова винесена з порушенням, тому, просить її скасувати.

Позивач в судове засідання не з"явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача до суду прибув, подав заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження. Згідно поданих письмових заперечень, просить у позові відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив, що 18.03.2016 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Житомирським окружним адміністративним судом від 09.03.2016 у справі №806/3198/15 та надано строк для самостійного його виконання. У зв"язку з самостійним невиконанням судового рішення, 21.06.2016 державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. Вказує, що оскільки станом на 17.02.2017 рішення суду боржником не виконано, державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника та направлено до Військової частини НОМЕР_1 , де боржник проходить службу. Отже, вважає, що державним виконавцем при винесенні спірної постанови не порушено вимог чинного законодавства, у зв"язку чим, його дії є правомірними, а позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

У відповідності до ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за можливе справу розглянути у порядку письмового провадження, на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на таке.

Встановлено, що 18.03.2016 державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції Левківською Л.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП50514542 з примусового виконання виконавчого листа №195 від 09.03.2016, виданого Житомирським окружним адміністративним судом у справі №806/3198/15 щодо стягнення з ФОП ОСОБА_1 2336,60 грн.(а.с.22)

Вказаною постановою позивачу надано строк для добровільного виконання судового рішення до 24.03.2016.

21.06.2016, у зв"язку з добровільною несплатою боргу у визначені строки, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.(а.с.23)

17.02.2017 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника . Копію даної постанови направлено до Військової частини НОМЕР_1 . (а.с.24)

Позивач, вважаючи таку постанову протиправною, звернувся до суду.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV та від 2 червня 2016 року N 1404-VIII.

Статтею 1 Закону №606-XIV (станом на момент відкриття виконавчого провадження) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 6 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз`яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 11 Закону №606-XIV визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 Закону №606-XIV, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону №606-XIV).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 25 Закону №606-XIV(у редакції від 23.12.2015) державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст. 27 Закону №606-XIV передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення, державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у разі добровільного невиконання боржником судового рішення у строк, визначений у постанові про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем розпочинається процедура його примусового виконання.

Пункт 1 ч.1 ст.10 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 №1404-VIII ( у редакції на момент винесення спірної постанови) визначає, що заходами примусового виконання рішень, зокрема, є: звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника.

Звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, порядок здійснення відрахувань здійснюються відповідно до статей 68 - 70 Закону.

Стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Згідно ч. 1 ст. 69 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти стягувачу у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а якщо такий строк не встановлено - до десятого числа кожного місяця, наступного за звітним. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці кожні шість місяців надсилають державному виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Аналіз згаданих положень Закону України "Про виконавче провадження" дає підстави вважати, що державний виконавець виносить постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, а також розпочинає виконавче провадження на виконання даної постанови у випадку, якщо боржник самостійно не виконав рішення суду у встановлений строк.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 17.02.2017 винесена державним виконавцем внаслідок того, що рішення суду, у наданий для добровільного виконання строк, боржником не виконано.

Так, 18.03.2016 державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції Левківською Л.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП50514542 з примусового виконання виконавчого листа №195 від 09.03.2016, виданого Житомирським окружним адміністративним судом у справі №806/3198/15 щодо стягнення з ФОП ОСОБА_1 2336,60 грн.(а.с.22)

Вказаною постановою позивачу надано строк для добровільного виконання судового рішення до 24.03.2016.

У визначений строк, боржником добровільно судове рішення було не виконано.

Статтею 57 Закону № 606-ХІV (у редакції від 02.06.2016) передбачено, що для забезпечення реального виконання рішення може застосовуватися арешт майна боржника . Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

21.06.2016, у зв"язку з добровільною несплатою боргу у визначені строки, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.(а.с.23)

В подальшому, вході проведення виконавчих дій, державним виконавцем було з"ясовано, що боржник працює у Військовій частині НОМЕР_1 , з огляду на що, було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено її для виконання до Військової частини.

Відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець крім іншого зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Доказів добровільного виконання позивачем судового рішення у визначений строк у матеріалах справи не міститься.

Таким чином, досліджені судом наявні докази, дають підстави для висновку, що при винесенні постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 17.02.2017, державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та на виконання вимог Закону України "Про виконавче провадження", з огляду на що, дії його є правомірними.

Позивач у свої заяві, стверджуючи про протиправність спірної постанови, посилається на те, що 17.11.2017 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , з огляду на що він звільнений від обов"язку відповідати за зобов"язаннями.

Суд не погоджується з такими доводами.

Як вбачається з матеріалів справи у позивача існує заборгованість перед Державним бюджетом України зі сплати єдиного податку.

Відповідно до п.87.1 ст.87 Податкового кодексу України джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Крім того, п.87.2 ст.87 ПК України визначено, що джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.

Відповідно до п.п. 65.10.3 п. 65.10 ст. 65 ПК України, внесення до Державного реєстру запису про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця чи незалежної професійної діяльності фізичної особи здійснюється у разі внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця - з дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Абзацом 2 п.п. 65.10.8 п. 65.10 ст. 65 ПК України передбачено, що державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Частиною 3 ст. 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців" від 15 травня 2003 року № 755-IV (в редакції на час внесення запису) передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Відповідно до ст. 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 04 грудня 2013 року (справа № 6-125цс13), однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

За приписами ст. 244-2 КАСУ висновок, щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, є обов"язковим для всіх суб"єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи позицію Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що зобов"язання позивача по сплаті відповідних сум податків залишаються за ним, як за фізичною осоюою, оскільки такі виникли до припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи.

З огляду на зазначене, доводи позивача з даного приводу суд до уваги не приймає, а посилання на такі обставини, як на підставу для скасування спірної постанови є безпідставними, з огляду на встановлену судом правомірність дій державного виконавця при винесенні даної постанови.

Крім того, посилаючись на протиправність дій державного виконавця та спірної постанови, позивач стверджує, що він, як військовослужбовець, звільнений від обов"язку нарахування, сплати та подання податкової звітності на період АТО, що при винесенні постанови не було враховано.

Суд не приймає до уваги такі доводи з огляду на наступне.

Так, п. 25, підрозділу 10 розділу ХІХ ПК України передбачено, що самозайняті особи (фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність), які мали або не мали найманих працівників, призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, під час особливого періоду, визначеного Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", на весь період їх військової служби звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на доходи фізичних осіб відповідно до розділу IV цього Кодексу, а також звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з єдиного податку відповідно до глави 1 розділу XIV цього Кодексу.

Отже, фізичні особи - підприємці, призвані на військову службу під час мобілізації, звільняються від обов"язку, зокрема, щодо нарахування, сплати та подання податкової звітності з єдиного податку на весь період їх військової служби.

Указ про проведення АТО № 405/2014 було підписано в.о.Президента України ОСОБА_2 14 квітня 2014 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи податковий борг ОСОБА_1 в сумі 2336 грн. виник за період червень-грудень 2013 року та січень-березень 2014 року, тобто ще до початку проведення АТО та введення особливого періоду.

Крім того, постанова Житомирського окружного адміністративного суду від 18.09.2015 у справі №806/3198/15, якою стягнуто з ФОП ОСОБА_1 2336,60 грн. та на виконання якої було видано виконавчий лист №195 від 09.03.2016, набрала законної сили на підставі ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2016. З огляду на що є обов"язковою до виконання.

Також, суд зазначає, що на час винесення спірної постанови та на час розгляду справи, виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем було відкрито виконавче провадження не визнано таким, що не підлягає виконанню.

Більш того, ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 12.08.2016 у справі № 806/3198/15, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2016, в задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовлено. Ухвала набрала законної сили.

Враховуючи викладене, у державного виконавця не було правових підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження та вчиненні примусових заходів щодо виконання судового рішення, з огляду на що доводи позивача є безпідставними, не підтвердженими жодними доказами, а спірна постанова відповідачем винесена у межах чинного законодавства.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем доведено правомірність своїх дій при винесенні постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника від 17.02.2016.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Керуючись ст.86,94,128,158-162,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:
В задоволені позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Капинос