Справа № 134/89/16-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 134/89/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Зарічанський В.Г.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

05 квітня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білоуса О.В.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І.

за участю:

секретаря судового засідання: Коваль К.В.,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на постанову Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій щодо відмови у відновленні виплати пенсії та зобов`язання вчинення певних дій в порядку ст.ст.104-106 КАС України,

В С Т А Н О В И В :

В січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся з адміністративним позовом до Крижопільського районного суду Вінницької області в якому, з урахуванням зміни позовних вимог, просив:

- визнати неправомірними дії Головного управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у відновленні виплати пенсії за вислугу років;

- зобовязати Головне управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області відновити виплату пенсії за вислугу років довічно, яка призначена з 01 вересня 2005 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ з 01 квітня 2015 року та виплатити неотриманий розмір пенсії за період з 01 квітня 2015 року по 26 травня 2016 року в загальній сумі 45 491,00 грн.;

- стягнути з Головного управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати в загальній сумі 747,30 грн. з вирахуванням подальших втрат до часу виплати компенсації.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 21 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 в частині, що передувала шестимісячному строку звернення до суду, тобто за період з 20.07.06.2015 року по 20.01.2016 року - залишено без розгляду.

Постановою Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2017 року адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у відновлені виплати пенсії за вислугу років. Зобовязано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області відновити ОСОБА_3 виплату пенсії за вислугу років довічно, яка призначена з 01.09.2005 року відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, та виплатити ОСОБА_3 не отриманий розмір пенсії за період з 20 липня 2015 року по 26 травня 2016 року. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в загальній сумі 298 (двісті дев'яносто вісім) гривень 92 копійки з вирахуванням подальших втрат доходів до часу виплати компенсації.

Не погоджуючись з даною постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Представник відповідача (апелянта) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та за обставин викладених в ній просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з'явився, надіславши на адресу суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, зі змісту яких вбачається, що останній просить суд апеляційної інстанції здійснити розгляд даної справи без його участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача та представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова - скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, позивач з 2005 року і по даний час перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області і отримує пенсію за вислугу років довічно відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, що підтверджується пенсійним посвідченням № 2853, виданим 21.11.2005 року Пенсійним фондом України.

З моменту призначення йому пенсії і на даний час він працює на посаді начальника Крижопільського районного управління юстиції. Дана посада віднесена до категорії посад державних службовців.

З 01 квітня 2015 року відповідачем призупинено йому виплату пенсії за вислугу років з посиланням на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, яким внесені зміни до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

17 квітня 2015 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою про надання роз'яснення причин припинення виплати йому пенсії та з вимогою відновити виплату даної пенсії.

Листом № 208/Б-12 від 29 квітня 2015 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для поновлення його пенсії, зазначивши при цьому, що оскільки він працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», то з 01.04.2015 року по 31 грудня 2015 року йому призупинено виплату пенсії за вислугу років.

Позивач не погодився із вказаною відмовою та звернувся до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, виходив з того, що ГУПФ України у Вінницькій області неправомірно відмовило позивачу у поновлені виплати пенсії, призначеної йому довічно, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», оскільки підстави для її невиплати відсутні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

02.03.2015 року було прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213 -VIII від 02.03.2015р. (далі Закон № 213-VIII), який набрав чинності з 01.04.2015 року.

Вказаним Законом внесені зміни в статтю 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262- XII, згідно з якими тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII покладено обов'язок на Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: підготувати та подати до 1 травня 2015 року на розгляд Верховної Ради України проект закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних (крім пенсій військовослужбовців і наукових працівників), на загальних підставах; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії/ щомісячне грошове утримання за цим Законом не призначаються.

За змістом вищезазначених норм вбачається, що підставою для припинення виплати пенсії є сам факт роботи особи на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», при цьому не має значення, чи набула особа таке право чи ні.

Колегія суддів зазначає, що позивач, станом на 01 квітня 2015 року займав посаду державного службовця, яка у майбутньому (при наявності достатнього стажу) давала б йому право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», а тому на нього розповсюджується дія статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка є діючою, рішенням Конституційного суду України чи іншим законом скасована не була, а отже, підлягає обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України та всіма органами державної влади на території України.

Слід також зазначити, що пунктом 3 розділу "Прикінцеві положення" Закону №213-VIII встановлений вичерпний перелік осіб, щодо яких скасовуються обмеження у виплаті пенсії на період роботи у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій на загальних підставах. У цьому переліку Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» - відсутній, тобто обмеження у виплаті пенсії для працюючих пенсіонерів продовжують діяти.

Таким чином, оскільки позивач обіймає посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», підстави для нарахування та виплати йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 01 квітня 2015 року - відсутні, а відповідач, в даному випадку, приймаючи рішення про припинення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_3 діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого адміністративного суду від 15 вересня 2016 року у справі № К/800/53182/15.

Так само, з 01 січня 2016 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року, відповідно до якого у ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» абзаци другий і третій викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Цим же законом були внесенні зміни і в ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року, які полягали в тому, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016 "У справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" перше речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII, відповідно до якого тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) не виплачуються, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними).

За змістом, п.2 вказаного рішення положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, зобовязуючи Головне управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області відновити виплату пенсії за вислугу років довічно, яка призначена з 01 вересня 2005 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ з 01 квітня 2015 року та виплатити неотриманий розмір пенсії за період з 01 квітня 2015 року по 26 травня 2016 року ОСОБА_3, що є безумовною підставою для скасування судового рішення.

В даному випадку, в розрізі здійсненого аналізу норм чинного законодавства, яке регулює виниклі між сторонами правовідносини, єдиною підставою для поновлення виплати пенсії позивачу є звільнення з роботи.

Окрім того, судова колегія звертає увагу на наступне.

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи позицію Європейського суду з прав людини, висновки Конституційного Суду України, та беручи до уваги, що позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, відповідач діяв в межах чинного законодавства, внаслідок чого колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зобов'язання відповідача відновити виплату пенсії позивачу за вказаний період та як наслідок задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задоволити повністю.

Постанову Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій щодо відмови у відновленні виплати пенсії та зобов`язання вчинення певних дій в порядку ст.ст.104-106 КАС України скасувати.

Прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 10 квітня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5