Справа № 806/390/17
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м.Житомир справа № 806/390/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

секретар судового засідання Недашківська Н.В. ,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Овруцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області про стягнення 90932,10 грн.,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 05.04.2017, просить стягнути з Овруцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області 7042,02 грн. недонарахованої та невиплаченої при звільненні винагороди за вислугу років; 86738,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2015 по 05.04.2017 (по день постановлення рішення).

В обґрунтування позову зазначає, що з 02.09.1998 по 04.12.2015 працював на різних посадах в податковій інспекції 04.12.2015 він звільнився з посади заступника начальника Народицького відділення Овруцької ОДПІ у зв"язку з переходом на виборну посаду. Зазначає, що наказом Міністерства доходів і зборів України від 31.12.2013 №4065-0 йому присвоєно спеціальне звання - радник податкової та митної справи 1 рангу. Отже, вважає, що з 01.01.2014 він мав право на виплату винагороди за вислугу років в розмірі 30% відповідно до Постанови КМУ від 12.09.1997 №1013. Проте, всупереч цьому Порядку, йому виплачувалась надбавка за вислугу років відповідно до ст.33 Закону України "Про державну службу" у розмірі 25%. Вказує, що такі неправомірні дії відповідача призвели до порушення його прав. З огляду на що, просить стягнути з Овруцької ОДПІ недонараховану та невиплачену винагороду за вислугу років та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позов не визнав, з підстав, викладених у письмових запереченнях. В обґрунтування свої заперечень зазначив, що позивач фактично просить призначити йому одночасно два види надбавки за вислугу років, а саме: як посадовій особі органів державної податкової служби, що має спеціальне звання відповідно до постанови КМУ №1013 від 12.09.1997 та надбавки за вислугу років як державному службовцю відповідно до ст.33 Закону України "Про державну службу". Разом з тим, зазначає, що позивач не має права на отримання двох різновидів складових заробітної плати, що виплачуються працівнику за вислугу років. Вказує, що позивачу виплачувалась надбавка за вислугу років як державному службовцю, тому не зважаючи на присвоєння спеціального звання не виплачувалась винагорода за вислугу років. З огляду на це, вважає позов безпідставним та просить відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_3 з 02.09.1998 по 04.12.2015 працював на різних посадах в Овруцькій ДПІ, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с.7-11)

У період проходження служби позивачу присвоювалися спеціальні звання.

Зокрема, наказом Міністерства доходів і зборів України від 31.12.2013 №4065-0 йому присвоєно спеціальне звання - радник податкової та митної справи 1 рангу.

Наказом ДФС України від 04.12.2016 №3843-0 ОСОБА_3 звільнено з посади заступника начальника Народицького відділення Овруцької об"єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області у зв"язку з переходом на виборну посаду, на підставі п.5 ст.36 КЗпП України. (а.с.11)

Позивач, зазначає що при звільненні йому не виплачено недонараховану відповідачем у період служби винагороду за вислугу років, тому він звернувся до суду за захистом порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України проголошено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітною платою - є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" до структури заробітної плати відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Отже розрахунок з працівником при звільненні означає виплату йому не тільки основної заробітної плати, а й інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

Представник позивача в обґрунтування позову зазначив, що в день звільнення з ним не проведено повний розрахунок, а саме, не виплачено винагороду за вислугу років, у зв"язку з присвоєнням йому спеціального звання за період з 01.01.2014 по 09.04.2015 у розмірі 7042,02 грн.

При цьому, зауважень до розрахунку суми заборгованості у відповідача не було.

Суд погоджується з доводами представника позивача з огляду на таке.

Виплата винагороди за вислугу років працівникам податкової інспекції була врегульована Порядком виплати винагороди за вислугу років посадовим особам органів державної податкової служби, які мають спеціальні звання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 вересня 1997 року №1013 (далі - Порядок №1013), що був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 Порядку №1013 до стажу роботи, що дає право на одержання винагороди за вислугу років, включається час роботи органах державної податкової служби.

Згідно з пунктом 2 Порядку №1013 винагорода за вислугу років виплачується посадовим особам органів державної податкової служби у таких розмірах: від 1 до 2 років - 5%, від 2 до 5 років - 10%, від 5 до 10 років - 20%, від 10 до 15 років - 25%, від 15 до 20 років - 30%, від 20 до 25 років - 35%, від 25 і більше років - 40%.

Частинами 1-3 пункту 3 Порядку №1013 передбачено, що розмір винагороди визначається залежно від стажу роботи і обчислюється виходячи з посадового окладу та надбавки за спеціальне звання. Нарахування та виплата винагороди за вислугу років провадяться щомісяця за фактично відпрацьований час у межах встановленого фонду оплати праці. Посадовим особам, у яких протягом календарного місяця виникло право на підвищення розміру винагороди за вислугу років, розмір винагороди змінюється з початку наступного місяця.

Згідно з пункту 4 Порядку №1013 документом для визначення стажу роботи є трудова книжка та інші документи, які відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи. Стаж роботи для виплати винагороди за вислугу років визначається комісією органу державної податкової служби питань встановлення стажу, необхідного для нарахування винагороди за вислугу років. Рішення комісії про встановлення стажу роботи або зміну його розміру оформляється протоколом і передається керівникові відповідного органу державної податкової служби для видання наказу про виплату винагороди за вислугу років.

Отже, чинний на той час Порядок №1013 встановлював виплату працівникам податкової служби винагороди за вислугу років в залежності від стажу роботи.

Як встановлено судом та не заперечується представником відповідача наказом Міністерства доходів і зборів України від 31.12.2013 №4065-0 йому присвоєно спеціальне звання - радник податкової та митної справи 1 рангу.

Отже, з 01.01.2014 року позивач мав право на виплату винагороди за вислугу років в розмірі 30% відповідно до Порядку №1013, який є спеціальним нормативним актом щодо виплати працівникам податкової служби, які мають спеціальне звання винагороди за вислугу років.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з листа Овруцької ОДПІ від 04.03.2016 №914/06-16-05-10, позивачу, починаючи з 01.01.2014 виплачувалася надбавка за вислугу років у розмірі 25%. (а.с.28)

Отже, незважаючи на присвоєння спеціального звання працівника інспекції, Овруцькою ОДПІ не виплачувалася ОСОБА_3 винагорода за вислугу років з 1 січня 2014 року до 09 квітня 2015 року (до втрати чинності Порядком №1013), а продовжувалася виплачуватися надбавка за вислугу років відповідно до статті 33 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-XII "Про державну службу" у розмірі 25%, що призвело до порушення права позивача на отримання більш високого відсотка доплати до заробітної плати.

Що стосується посилань представника відповідача у свої запереченнях на те, що у позивачу у спірний період виплачувалася надбавка за вислугу років згідно статті 33 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-XII "Про державну службу" як державному службовцю, що виключало виплату винагороди за вислугу років.

Суд не може погодитися з таким твердженням представника відповідача, оскільки винагорода за вислугу років, встановлена Порядком №1013, виплачується лише працівникам податкової служби, які мають спеціальне звання, тобто Порядок №1013 є спеціальним нормативним актом, який встановлює інші ніж у Законі України від 16 грудня 1993 року №3723-XII "Про державну службу" відсоткові ставки виплат за вислугу років та регулює виплату винагороди за вислугу років саме працівникам податкової служби.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення недонарахованої та невиплаченої винагороди при звільненні ОСОБА_3 у розмірі 7042,02 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні плати, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Частиною 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про застосування судами законодавства про оплату праці" розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Як встановлено судом, позивач у день звільнення 04.12.2015 працював. Відповідно до довідки Овруцької ОДПІ від 15 лютого 2016 року №581/06-16-05-10 середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 на день звільнення становила 258,92 грн. (а.с.30)

За період з 05.12.2015 (з наступного дня після звільнення) по 05.04.2017 ( по день постановлення рішення), середній заробіток за 335 робочих днів становить 86738,20 грн. (335 робочих днів згідно КЗпП х 258,92 = 86738,20 грн.)

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2015 по 05.04.2017 в розмірі 86738,20 грн.

Що стосується понесених представником позивача витрат, пов"язаних з прибуттям до суду.

Відповідно до частин 2, 3 статті 91 Кодексу адміністративного судочинства України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України, а тому є обґрунтованими і вимоги представника позивача щодо стягнення на його користь судових витрат, пов"язаних з прибуттям як до суду.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" від 27 квітня 2006 року №590 (далі - Постанова №590) компенсація за відрив від звичайних занять стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, її представникові у зв'язку з явкою до суду обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи і не може перевищувати її розмір, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять.

Відповідно до статті 91 Кодексу адміністративного судочинства України ОСОБА_1 має право на відшкодування судових витрат, а саме, витрат, що пов'язані із прибуттям до суду: компенсації за відрив від звичайних занять та витрат на проїзд до суду з м.Овруча Житомирської області до м.Житомира.

Згідно з п.3 Додатку до постанови КМУ від 27.04.2006 №590 Про граничні розміри компенсації витрат пов"язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави" компенсація в адміністративних справах за відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, її представникові у зв'язку з явкою до суду обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи і не може перевищувати її розмір, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять

Згідно ст.8 Закону України "про Державний бюджет на 2017 рік" встановлено з 1 січня 2017 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200 грн.

Згідно Додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 №11535/0/14-16/13 березень місяць 2017 року мав - 22 робочих дні.

Отже, у зв"язку з явкою представника позивача 21.03.2017 до Житомирського окружного адміністративного суду у судове засідання, враховуючи віддаленість його проживання, часу, необхідного для проїзду, а також часу розгляду справи, компенсація за відрив від звичайних занять становить 145,45 грн. (3200 мінімальна заробітна плата/22 робочих дні у березні/1 кількість днів явки в судові засідання у березні = 145,45 грн.

Згідно з пунктом 5 додатку до Постанови №590 компенсація адміністративних витрат, повязаних з переїздом до іншого населеного пункту та на наймання житла стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є субєктом владних повноважень, та її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Постановою Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2011 року №98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" передбачено, що (далі- Постанова №98) сума добових витрат на відрядження в Україні становить 30 грн. 00 коп.

Отже, добові витрати представника позивача за 21.03.2017 становлять 30 грн.

Витрати на проїзд до Житомирського окружного адміністративного суду (з м.Овруча, місця проживання представника позивача) до м.Житомира (місцезнаходження суду) за 02.03.2017 та 21.03.2017 становлять 275,19 грн. (91,73+91,73+91,73=275,19 грн., без урахування витрат на проїзд за 02.03.2017). Що разом становить 305,19 грн. (30+275.19)

Враховуючи зазначене, стягненню з Овруцької ОДПІ на користь представника позивача підлягає 450,64 грн., що включає в себе 145,45 грн. компенсації за відрив від звичайних занять та 305,19 грн. - компенсація витрат, пов"язаних з переїздом до іншого населеного пункту.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд задовольняє адміністративний позов у повному обсязі.

Керуючись статтями 86,94,158-162,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити.

Стягнути з Овруцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на користь ОСОБА_3 (інд.н.) недонараховану та невиплачену при звільненні винагороду за вислугу років у сумі 7042 грн. 02 коп. (сім тисяч сорок дві гривні дві копійки) та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05.12.2015 року до 05.04.2017 року у розмірі 86738 грн. 20 коп. (вісімдесят шість тисяч сімсот тридцять вісім гривень двадцять копійок).

Стягнути з Овруцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на користь ОСОБА_1 450 грн 64 коп. (чотириста п'ятдесят гривень шістдесят чотири копійки) витрат, пов'язаних із прибуттям до суду.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Капинос

Повний текст постанови виготовлено: 10 квітня 2017 р.