Справа № 146/116/17
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 146/116/17

Головуючий у 1-й інстанції: Дзерин М.М.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

30 березня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Ватаманюка Р.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Томашпільському районі Вінницької області на постанову Ямпільського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом Ставнійчука Володимира Степановича до управління Пенсійного фонду України в Томашпільському районі Вінницької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до управління Пенсійного фонду України в Томашпільському районі Вінницької області (далі УПФУ в Томашпільському районі) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Ямпільського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

За приписами пункту 3 частини 1 статті 197 КАС України розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 з 20 жовтня 2014 року було призначено пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 01 квітня 2015 року виплату пенсії позивачу було припинено на підставі п.12 Закону України № 213-VІІІ від 02 березня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

В листопаді 2016 року позивач звернувся до УПФУ в Томашпільському районі з заявою, в якій просив відновити йому пенсію за віком з 01 червня 2015 року.

Листом від 08 листопада 2016 року № С-24 УПФУ Управління відмовило ОСОБА_2 в відновленні пенсії, посилаючись на те, що починаючи з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року відповідно до Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у період роботи пенсіонера на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про судоустрій і статус суддів» пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не виплачуються.

Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивачем до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено належними засобами доказування правомірності свого рішення щодо припинення виплати позивачу пенсії, натомість позовні вимоги позивача суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 12 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, внесено зміни до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Згідно з п. 5 Розділу III «Прикінцеві положення» вказаного Закону у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Оскільки Закон № 213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 2453-VI.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з 20.10.2014 року ОСОБА_2 перебуває на обліку в УПФУ в Томашпільському районі де йому призначено пенсію, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Після призначення пенсії, позивач продовжував працювати на посаді судді Томашпільського районного суду, а отже на останнього поширюється дія Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, й щодо пенсійного забезпечення, а тому відповідачем з 01 квітня 2015 року правомірно зупинено виплату позивачеві пенсії за віком.

Враховуючи, що до 01 червня 2015 року не було прийнято закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що з 01 червня 2015 року позивач втратив право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому з зазначеної дати має бути відновлено виплату пенсії за віком, призначеної йому відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», через відсутність підстав для припинення для припинення її виплати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року по справі № 333/6710/15-а.

Відповідно до статті 242-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Разом з тим, з 01 січня 2016 року набули чинності норми Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 911-VIII від 24.12.2015 року, відповідно до норм якого частину п'яту статті 141 Закону N 2453 в редакціях Закону N 213, Закону N 911 викладено наступним чином: "тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом N 2453, Законом України "Про прокуратуру", призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".

Проте, рішенням Конституційного суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016р. визнано такими, що не відповідають Конституції України абзаци перший, другий, третій, четвертий та перше, друге речення абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року N 911-VIII, що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Підлягає застосуванню перше речення частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року N 192-VIII, а саме: "Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку".

Відповідно до ст. 152 Конституції України - нормативно-правові акти, які визнані такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

За таких обставин, пенсія, яка була припинена позивачу з 01 червня 2016 року, відповідно до Закону № 911-VIII підлягає відновленню з 08 червня 2016 року (ухвалення рішення Конституційного суду України в №4-рп/2016р).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відновлення пенсії позивачу, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 08 червня 2016 року по 16 вересня 2016 року.

Що стосується доводів відповідача, на те, що ОСОБА_2 без поважних причин пропущено строк на звернення, в становлений статтею 99 КАС України, оскільки виплату пенсії припинено ще в квітні 2015 року, а з даним позовом до суду він звернувся тільки в січні 2017 року, то колегія суддів вважає їх такими що не заслуговують на увагу, оскільки на думку суду позивач отримав докази порушення своїх прав тільки 08.11.2016 року, коли отримав лист Управління № С-24, і саме з причин відсутності достовірних даних про предмет позову був позбавлений можливості доступу до правосуддя.

Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України , суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Томашпільському районі Вінницької області залишити без задоволення, а постанову Ямпільського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року - без змін.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції є остаточним та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Ватаманюк Р.В.