Справа № 806/873/17
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Житомир справа № 806/873/17

категорія 11.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шимоновича Р.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання дій неправомірними, визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання відкрити виконавче провадження,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденка В.В. щодо повернення виконавчого листа №94 2017, який виданий Житомирським окружним адміністративним судом 06.02.2017 по справі №806/2006/16, без прийняття до виконання;

- визнати неправомірним та скасувати рішення у формі повідомлення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденка В.В. від 1 березня 2017 року про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання;

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження за виконавчим листом №94 2017, який виданий Житомирським окружним адміністративним судом 06.02.2017 у справі №806/2006/16.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що виконавчий лист № 94 від 06.02.2017, повністю відповідає вимогам Закону України "Про виконавче провадження", а тому у відповідача не було правових підстав для повернення виконавчого документу без прийняття до виконання. Вважає, що протиправними діями державний виконавець фактично позбавив стягувача законного права на виконання судового рішення.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження.

Представник відповідача подав письмові заперечення проти позову, за змістом яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Наголошував на тому, що дії відповідача при прийнятті спірного рішення є правомірними, законними та ґрунтуються виключно на вимогах Закону України "Про виконавче провадження".

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Встановлено, що на виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 01.11.2016 у справі № 806/2006/16, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.01.2017, позивачеві був виданий виконавчий лист № 94 від 06.02.2017 (а.с. 8).

01.03.2017 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденком Віталієм Володимировичем прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (а.с. 9).

Обґрунтовуючи мотивацію відмови, відповідач керувався пунктом 6 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", з підстав невідповідності виконавчого документу вимогам пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження". Крім цього, зазначено, що до заяви про відкриття виконавчого провадження долучено не належним чином завірену світлокопію довіреності на представництво стягувача.

Не погодившись із діями і рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступних мотивів.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред'явлення рішення до виконання.

Згідно зі частиною третьою статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов'язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов'язаний мати таку печатку.

Пунктом 6 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Згідно зі частиною першою статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України, за судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно та яке підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

Відповідно до частини другої указаної статті Кодексу адміністративного судочинства України, виконавчий лист видається судом першої інстанції. Якщо за результатами перегляду справи суд апеляційної чи касаційної інстанції залишить прийняте по суті позовних вимог рішення без змін, ухвалить нове судове рішення по суті позовних вимог чи змінить судове рішення, то виконавчий лист видається судом апеляційної чи касаційної інстанції, за умови, що заява особи про видачу виконавчого листа надійшла до моменту повернення адміністративної справи до суду першої інстанції.

Аналізуючи наведені положення Кодексу адміністративного судочинства України, можливо дійти висновку, що видача виконавчого листа відноситься до виключних повноважень суду - органу, що здійснює правосуддя у формі розгляду і вирішення адміністративних справ у встановленому законом процесуальному порядку.

Зі змісту виконавчого листа № 94 вбачається, що у графі "повне найменування суду, яким видано виконавчий лист" указано - Житомирський окружний адміністративний суд. Зазначений виконавчий лист підписано суддею та помічником судді, підписи яких скріплені печаткою суду із зображення Державного Герба України.

Відсутність прізвища, ім'я, по батькові та посади посадової особи, яка видала виконавчий лист обумовлена тим, що виконавчий лист видається судом - державним органом. При цьому, слід наголосити, що суддя та помічник судді (секретар) є особами, які уповноважені на підписання виконавчого листа, однак вони не є посадовими особами, що видають виконавчий лист.

З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що виконавчий лист № 94, виданий Житомирським окружним адміністративним судом 06.02.2017, повністю відповідає вимогам, встановлених статтею 4 Закону України "Про виконавче провадження", а отже, у відповідача не було правових підстав для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Щодо доводів відповідача про долучення представником стягувача до заяви про відкриття виконавчого провадження не належним чином завіреної світлокопії довіреності, суд зазначає наступне.

Так, частиною першою статті 16 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що сторони можуть реалізувати свої права і обов'язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов'язаний вчинити певні дії особисто.

Пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 N 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 N 2832/5) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за N 1302/29432, визначено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону. До заяви про примусове виконання рішення, яка подається представником стягувача, додається документ, що підтверджує його повноваження.

У письмових запереченнях відповідач стверджує, що копія довіреності, подана представником стягувача, не відповідає вимогам ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлювання документів", проте, суд відхиляє такі доводи, з огляду на наступне.

Слід зазначити, що ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлювання документів" поширюється на організаційно-розпорядчі документи (далі - документи) - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об'єднань усіх форм власності (далі - організацій).

У свою чергу, процедуру вчинення нотаріусами нотаріальних дій регламентовано відповідним Порядком, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N 296/5 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за N 282/20595.

Так, пунктом 1 глави 11 указаного Порядку встановлено, що кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах.

Із доданої представником стягувача копії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області, чітко видно, що довіреність зареєстровано у реєстрі за № 321, що свідчить про відповідність її вимогам законодавства.

При цьому, суд наголошує, що жодним нормативним актом не передбачено завірення копії нотаріально посвідченої довіреності.

З огляду на викладене, суд вважає, помилковими доводи відповідача про те, що представником стягувача не надано належним чином завіреної копії довіреності.

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає, що повідомлення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденка В.В. від 1 березня 2017 року про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання є протиправним та підлягає скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позову у цій частині.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправними дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденка В.В. щодо повернення виконавчого листа без прийняття до виконання, оскільки Законом України "Про виконавче провадження" наділено повноваженнями орган державної виконавчої служби повернути стягувачеві виконавчий документ без прийняття до виконання з підстав, встановлених частиною четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" Закону України "Про виконавче провадження".

Отже, самі по собі оспорювані дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Правові наслідки для позивача несуть акти індивідуальної дії - у даному випадку спірне повідомлення. Саме воно має вплив на його права та інтереси.

Виходячи із завдань Кодексу адміністративного судочинства України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист порушеного права може бути здійснений шляхом скасування спірного рішення.

Разом з цим, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про зобов'язання відповідача відкрити виконавче провадження за виконавчим листом №94, який виданий Житомирським окружним адміністративним судом 06.02.2017 у справі №806/2006/16, з огляду на наступне.

Згідно зі частиною першою статті 5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Крім того, згідно пункту 65 вказаного рішення суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також, Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Оскільки у ході судового розгляду справи судом встановлено, що відповідач протиправно повернув виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, а також встановлено відповідність виконавчого листа вимогам статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", суд вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов'язання відповідача відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа №94, виданого Житомирським окружним адміністративним судом 06.02.2017 у справі №806/2006/16.

Правова позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеній в ухвалі від 12.01.2017 у справі №569/17259/15-а.

З огляду на наведені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 128, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденка В.В. від 1 березня 2017 року про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання.

Зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа №94, виданого Житомирським окружним адміністративним судом 06.02.2017 у справі №806/2006/16.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Р.М.Шимонович