Справа № 822/96/17
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/96/17

Головуючий у 1-й інстанції: Данилюк У.Т.

Суддя-доповідач: Загороднюк А.Г.

05 квітня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

позивача: ОСОБА_2,

представників відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сирії ОСОБА_2 до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

В С Т А Н О В И В :

постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволені позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Позивач в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, у зв'язку з чим просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Представники відповідача в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників відповідача , перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_2 є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

09 грудня 2016 року позивач звернувся до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області із заявою-анкетою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Зазначав, що в його країні Сирія йде війна. Він не відноситься до людей, які можуть взяти в руки зброю. Якщо він повернеться, його або заберуть в армію, або посадять у в'язницю.

З позивачем було проведено співбесіди, результати яких викладено в протоколі від 20 грудня 2016 року по справі №2016 ТЕ-0002.

Так, під час співбесід позивач, зокрема, вказав, що у розмовах рідні йому повідомляють, що йде війна, що все погано. Якщо він повернеться, його одразу заберуть в армію, а вбивати людей він не хоче.

Посадовою особою відповідача 28 грудня 2016 року складено висновок по справі №2016 ТЕ0002 (стосовно позивача), згідно якого загальновідомий факт внутрішнього збройного конфлікту у Сирії підтверджується численною інформацією із ЗМІ та міжнародними організаціями (УВКБ ООН, Міжнародний комітет Червоного Хреста, "Хьюман Райтс Вотч", "Міжнародна амністія").

Зазначено, що заявник є мігрантом, а не біженцем, оскільки відсутня будь-яка дискримінація стосовно заявника (підстав для визнання біженцем згідно Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) немає).

В подальшому відмічено, що твердження заявника різняться і є недостовірними, він є грубим порушником міграційного законодавства, а повторне звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту носить характер зловживання процедурою, тому умови пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI застосовувати повторно недоцільно. У разі повернення до Сирії - міста Дамаск, Латакія, Тартус, Хама, тобто на території, що не контролюються терористичними угруповуваннями, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, для надання додаткового захисту.

Наказом управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29 грудня 2016 року за №33 відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Правовою підставою для прийняття спірного рішення зазначено статтю 8 Закону №3671-VI.

29 грудня 2016 року позивачу було надіслано повідомлення №3 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, згідно якого повідомлено, що відповідно до статті 8 Закону №3671-VI відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у зв'язку з тим, що його заява є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Також судом встановлено, що позивач уже мав статус особи, яка потребує додаткового захисту, однак рішенням від 12 серпня 2015 року №544-15 його визнано таким, що втратив цей статус. В даному рішенні зазначено, що підставою для такого стала заява ОСОБА_2 про втрату такого статусу в зв'язку з виїздом на постійне проживання в Німеччину. Однак позивач за межі України не виїжджав.

Також, постановою від 09 грудня 2016 року, в зв'язку з проживанням на території України по документах, термін дії яких закінчився, на позивача було накладено адміністративне стягнення за частиною 1 статті 203 КУпАП у розмірі 850 грн. (що було ним оплачене).

Не погоджуючись з вказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що відповідачем було досліджено поточну ситуації в країні походження ОСОБА_2, достовірно встановлено наявність війни в країні походження позивача, проте зроблено хибний висновок про те, що позивачу не загрожуватиме небезпека у разі повернення в окремі міста (зокрема, у м.Хама).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну походження має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу, зокрема через загальнопоширене насильство в ситуаціях збройного конфлікту.

Частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

При цьому суд враховує, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Підтвердження обґрунтованості побоювань особи за своє життя, безпеку чи свободу можуть отримуватися з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні".

Колегією суддів встановлено, що відповідач не надав належної оцінки тому, що на час звернення позивача за отриманням вдруге статусу особи, яка потребує додаткового захисту, ситуація в країні походження позивача залишається загостреною, а відтак не з'ясував характер об'єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров'ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

Так, на офіційній сторінці Посольства України в Сирійській Арабській Республіці розміщені рекомендації МЗС України громадянам України у зв'язку із збройним конфліктом та високим рівнем терористичних загроз в Сирійській Арабській Республіці (від 10 серпня 2016 року), зокрема, зазначено, що у зв'язку із збройним конфліктом та високим рівнем терористичних загроз в Сирійській Арабській Республіці, зокрема, подальшим загостренням безпекової ситуації в м.Алеппо, МЗС України в черговий раз наполегливо рекомендує громадянам України утриматися від поїздок до Сирії, а тим співвітчизникам, хто продовжує перебувати в цій країні, - негайно залишити її територію.

Відмічено, що недотримання цих рекомендацій загрожує особистій безпеці громадян, що пов'язано із нездатністю сирійських органів влади контролювати безпекову ситуацію на всій території країни.

Резолюцією №2314 (2016), прийнятою Радою Безпеки на 7798 засіданні 31 жовтня 2016 року, висловлено тривогу в зв'язку з тим, що через застосування хімічних отруйних речовин в якості зброї в Сирійській Арабській Республіці продовжують гинути і отримувати каліцтва цивільні особи.

При цьому, резолюцією №2332 (2016), прийнятою Радою Безпеки на 7849 засіданні 21 грудня 2016 року:

- висловлено обурення з приводу неприйнятного і наростаючого рівня насильства і загибелі в результаті сирійського конфлікту значно більш чверті мільйона чоловік, в тому числі десятків тисяч дітей;

- рішуче засуджено довільні затримання і катування людей в Сирії, зокрема в тюрмах і місцях утримання під вартою, а також викрадення людей з метою і без мети викупу, захоплення заручників і насильницькі зникнення;

- з глибокою стурбованістю відзначено, що безкарність в Сирії призводить до широкомасштабних порушень прав людини і зазіханням на них.

Суд першої інстанції обґрунтовано, як на доказ послався на повідомлення розміщені у засобах масової інформації та у мережі Інтернет, зокрема, від 12 грудня 2016 року (http://www.bbc.com/) та від 16 грудня 2016 року (http://newsyou.info/), що Організація із заборони хімічної зброї висловила стурбованість у зв'язку із надходжуючими від ЗМІ новинами про застосування хімічної зброї в сирійській провінції Хама.

В останньому джерелі (від 16 грудня 2016 року) також вказується, що в результаті ударів і численних обстрілів терористами житлових районів в провінції Хама загинули щонайменше 53 людини, серед яких 16 дітей.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження (в т.ч. у провінції Хама), в якій триває військовий конфлікт.

Суд також враховує, що у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (рішення від 28 червня 2011 року) Європейський суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241), а також зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуація в Сирійській Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо він туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення; конфлікт є всеохоплюючим; кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Враховуючи вищенаведене, також помилковими є висновки апелянта, що дії позивача по отриманню статусу особи, яка потребує додаткового захисту спрямовані лише на ухилення від проходження військової служби в Сирії.

Суд приходить до висновку, що відповідачем було досліджено поточну ситуації в країні походження ОСОБА_2, достовірно встановлено наявність війни в країні походження позивача, проте зроблено хибний висновок про те, що позивачу не загрожуватиме небезпека у разі повернення в окремі міста (зокрема, у м.Хама).

Таким чином, позивачу мав би бути наданий статус особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до підпункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Стосовно посилання апелянта на те, що позивач під час звернення з заявою порушив статтю 5 Закону №3671-VI щодо порядку звернення із заявою (оскільки перебуває на території України за відсутності законних підстав), то суд зазначає, що така обставина не є перешкодою для прийняття рішення про надання позивачу статусу особи, яка потребує додаткового захисту. Така обставина призводить до відповідальності за порушення правил перебування в Україні, до якої позивач був притягнутий.

Інші доводи апеляційної скарги базуються на припущеннях та належними доказами не підтверджуються.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо виходу за межі позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування наказу управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29 грудня 2016 року №33, оскільки оскаржуване повідомлення від 29 грудня 2016 року №03 має лише інформаційний характер, не є рішенням суб'єкта владних повноважень, не несе правових наслідків та не може бути предметом оскарження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 07 квітня 2017 року.

Головуючий Загороднюк А.Г.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.