Справа № 808/509/17
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року 15 год. 15 хв.Справа № 808/509/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Семененко М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Апеляційного суду Запорізької області, Державної судової адміністрації України

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2017 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Апеляційного суду Запорізької області (далі - відповідач 1), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 2, ДСА), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову відповідача 1 у виплаті позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, передбаченої статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010;

- стягнути з відповідача 1 на користь позивача 273036,90 грн. одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку;

- зобов'язати ДСА виділити Апеляційному суду Запорізької області кошти, належні до виплати позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 10 липня 1987 року він працював на посаді судді Апеляційного суду Запорізької області. 15 вересня 2016 року, відповідно до постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року позивача звільнено у відставку з посади судді Апеляційного суду Запорізької області. При звільненні Апеляційний суд Запорізької області не здійснив нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Позивач звернувся до Апеляційного суду Запорізької області про проведення нарахування та виплати вихідної допомоги, проте, відповідач 1 у виплаті вихідної допомоги відмовив з посиланням на відсутність підстав для виплати у зв'язку зі змінами в законодавстві. ДСА також повідомила позивача про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки вважає, що він отримав право на відставку та виплату вихідної допомоги до внесення відповідних змін до законодавства Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні». Зазначає, що у контексті верховенства права відповідні зміни до законодавства не можуть стосуватись тим, хто вже користується відповідними правами, і розповсюджуються лише на тих осіб, які призначені на посаду судді після набрання змінами чинності. Крім того, вважає, що нездійснення виплати вихідної допомоги є дискримінацією його як судді, порівняно з іншими суддями, які раніше вийшли у відставку, отримавши при цьому встановлену законом одноразову вихідну допомогу, та порівняно з суддями, які вийшли у відставку після 30 вересня 2016 року і на підставі ст.143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.09.2016 також отримали вихідну допомогу. З зазначених підстав вважає, що Апеляційний суд Запорізької області зобов'язаний був виплатити йому вихідну допомогу у зв'язку з відставкою, а ДСА - виділити на ці цілі відповідні кошти.

Позивач в судове засідання не з'явився, в позовній заяві просив розглядати адміністративну справу без його участі.

Відповідач 1 в поданих до суду письмових запереченнях на позов проти задоволення позовних вимог заперечив та зазначив, що позивач був звільнений у відставку на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», який не містив норму щодо виплати вихідної допомоги судді, звільненому з посади у зв'язку з виходом у відставку. Вважає, що будь-які законні підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги судді Яцуну С.С. на час звільнення були відсутні. Також вважає безпідставними доводи позивача щодо набуття права на отримання такої допомоги одночасно з набуттям права на відставку, оскільки таке право не може набуватись заздалегідь. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог, справу розглядати у відсутності представника Апеляційного суду Запорізької області.

Відповідач 2 в поданих до суду письмових запереченнях проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначив, що підставою для виплати судді вихідної допомоги є відповідна норма закону, яка передбачає таку виплату, постанова Верховної Ради України про звільнення судді у відставку та наказ голови відповідного суду, де працював суддя, про відрахування його зі штату судді. На момент звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Запорізької області стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою була виключена на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, який набрав чинності з 01.04.2014. Вважає, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги, оскільки на момент виходу у відставку (прийняття Верховною Радою України відповідного рішення) Законом України «Про судоустрій і статус суддів» виплату такої допомоги не передбачено. Також посилається на безпідставність доводів позивача щодо її дискримінації, оскільки вважає, що повноваження встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір належить парламенту. Представник відповідача 2 подав до суду клопотання, в якому зазначив, що не заперечує проти розгляду справи в письмовому провадженні на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідно до приписів частини 6 статті 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду даної справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Відповідно до вимог частини шостої статті 12 та статті 41 КАС України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді судді Апеляційного суду Запорізької області.

02 липня 2016 року позивач направив до Вищої ради юстиції заяву про звільнення з посади судді Апеляційного суду Запорізької області у відставку, заява одержана Вищою радою юстиції 04.07.2016.

Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08 вересня 2016 року, у зв'язку з поданням заяви про відставку, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Запорізької області.

Наказом Голови Апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2016 року №72-к виключено 15 вересня 2016 року суддю судової палати з розгляду кримінальних справ ОСОБА_1 із складу суддів Апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви у відставку.

Позивач звернувся до Апеляційного суду Запорізької області з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У відповіді на заяву від 03 лютого 2017 року відповідач 1 зазначив, що правові підстави для такої виплати відсутні, оскільки на день звільнення позивача був чинним Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», який не передбачав виплату вихідної допомоги судді, який звільняється у відставку.

26 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ДСА з заявою про виплату йому вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку. Листом від 26.01.2017 відповідач 2 повідомив позивача про відсутність підстав для виплати вихідної допомоги.

Вважаючи відмову в нарахуванні та виплати вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку протиправною, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що на момент виникнення спірних правовідносин питання організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначались Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон України №2453-VI).

Відповідно до статті 100 Закону України №2453-VI (в редакції до 1 квітня 2014 року) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно з положеннями частин 1, 3, 4 статті 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною 6 статті 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Статтею 136 Закону України №2453-VI передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (далі - вихідна допомога).

Отже, за приписами Закону України №2453-VI в редакції до 1 квітня 2014 року суддя, який подав заяву про відставку, продовжував здійснювати свої повноваження та вважався звільненим у відставку з дня набрання чинності відповідним рішенням органу, який обрав або призначив суддю, у випадку позивача - постанови Верховної Ради України, і саме з цього моменту такий суддя набував право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року, яким статтю 136 Закону України №2453-VI виключено.

У подальшому до Закону України №2453-VI неодноразово вносились зміни, у тому числі Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності з 28 березня 2015 року та відповідно до якого Закон України №2453-VI викладено в новій редакції.

Статтею 111 Закону України №2453-VI (в редакції на момент подання позивачем заяви про відставку та винесення Верховною Радою України постанови, якою позивача звільнено у відставку) передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно з приписами статті 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Частиною 6 статті 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Суд зазначає, що після викладення в новій редакції та з урахуванням внесених змін Закон України №2453-VI не містить положень про виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку.

Отже, з 1 квітня 2014 року відсутні законодавчі підстави для виплати вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку.

Посилання позивача на те, що він отримав право на одержання вихідної допомоги водночас із набуттям права на відставку суд відхиляє з посиланням на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд зазначає, що передбачена статтею 136 Закону України №2453-VІ виплата вихідної допомоги судді пов'язувалась законодавцем з фактом виходу судді у відставку, та не залежала від дати набуття права на відставку.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону України №2453-VI в редакції, станом на дату постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку.

Конституційний Суд України в рішенні від 19 листопада 2013 року №1-1/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Станом на дату звільнення позивача з посади - 08 вересня 2016 року, а також станом на час реалізації позивачем свого права вихід у відставку та направлення до Вищої ради юстиції відповідної заяви про вихід у відставку (02.07.2016), були відсутні передбачені законом підстави для виплати позивачу одноразової вихідної.

Отже, на момент реалізації позивачем права на вихід у відставку виплата вихідної допомоги не була передбачена нормами чинного законодавства. Враховуючи чіткість та однозначність визначеності нормативного регулювання даного питання, позивач не міг очікувати на отримання такої вихідної допомоги, у зв'язку з чим його сподівання не можуть бути визнані законними та правомірними.

Також суд відхиляє доводи позивача щодо дискримінації та зазначає, що статтею 24 Конституції України гарантовано рівність конституційних прав і свобод громадян, а також заборону дискримінації за будь-якими ознаками.

Відповідно до чинного законодавства України нормативно-правове регулювання матеріального забезпечення суддів здійснюється окремим законом, який може встановлювати, у тому числі, право судді на отримання вихідної допомоги при виході у відставку.

Як зазначалось раніше, до 01 квітня 2014 року виплата такої допомоги була передбачена Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010, зі змінами та доповненнями.

З 30 вересня 2016 року набув чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 02.06.2016, статтею 143 якого також передбачено виплату суддям при звільненні у відставку вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, у період з 01.04.2014 до 30.09.2016 виплата вихідної допомоги судді при виході у відставку не була передбачена, при цьому таке правове регулювання застосовувалось до усіх суддів без винятку та не було поставлено у залежність від будь-яких ознак.

Враховуючи, що позивач реалізував свою власну волю на вихід у відставку, а також був звільнений у відставку постановою Верховної Ради України у період відсутності норми про виплату вихідної допомоги, покликання позивача на порушення ст.24 Конституції України є безпідставним.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі у справі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та в їх діях відсутні порушення прав та інтересів позивача у справі, отже в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 2, 4, 7-12, 14, 71, 86, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.О. Семененко