Справа № 127/4955/17
Суддя: Ан О. В.
Дата ухвалення: 2017-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 127/4955/17
Провадження № 2-а/127/361/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Ан О.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання неправомірними дій та зобовязання вчинити дії.

Адміністративний позов мотивований тим, що позивач з 28.06.1993 року по 30.12.2010 року проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується записом у трудовій книжці. З 31.12.2010 року позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України у Вінницькій області та йому призначено пенсію за вислугу років згідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ. 3 01.11.2013 року позивач працює в Орджонікідзевському міському суді Дніпропетровської області на посаді судді. з 01.04.2015 року відповідач без будь-яких письмових чи усних повідомлень не виплачує позивачу пенсію за вислугу років. В звязку з чим 4 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з проханням пояснити причину невиплати мені пенсії за вислугу років. Проте, 19.01.2017 року відповідачем було надано відповідь, відповідно до якої роз'яснено наступне: Згідно Закону України №213 від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» внесено зміни до ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», згідно яких тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Позивач вважає дії відповідача неправомірними та такими, що не відповідають закону, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив визнати дії (бездіяльність) Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо припинення виплати йому призначеної пенсії за вислугу років згідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року протиправними. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити позивачу виплату пенсії за вислугу років з 01.04.2015 року у призначеному розмірі згідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року.

Ухвалою суду відкрито скорочене провадження в межах строку позовної давності.

Заперечення на адміністративний позов надійшли до суду у встановлений законом строк, в яких відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог посилається на Закон України №911 від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» відповідно до якого внесено зміни до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», згідно яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) не виплачуються. Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 перше речення частини першої статті 54 було визнано неконституційний та таким, що втратило чинність з дня ухвалення цього рішення. Відповідно, особам, які працюють/працювали на посадах та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів" було проведено доплату пенсії за період з 20.12.2016 року по 31.12.2016 року. Сума доплати Позивачу склала 1885 грн. 85 коп.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Суддя, вивчивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач з 28.06.1993 року по 30.12.2010 року проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с 12-17).

З 31.12.2010 року позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України у Вінницькій області та йому призначено пенсію за вислугу років згідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ. Вказана обставина сторонами не заперечувалась.

3 01.11.2013 року позивач працює в Орджонікідзевському міському суді Дніпропетровської області на посаді судді (а.с 12-17).

З 01.04.2015 року позивачу припинено виплату пенсії за вислугу років. В звязку з чим 04.01.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з проханням пояснити причину невиплати мені пенсії за вислугу років (а.с. 20).

19.01.2017 року відповідачем було надано відповідь, відповідно до якої роз'яснено наступне: Згідно Закону України №213 від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» внесено зміни до ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», згідно яких тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються (а.с. 21).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» мінімальна пенсія - це державна соціальна гарантія, розмір якої визначається цим Законом.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-УІІІ, яким внесені зміни до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Згідно Закону України №911 від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», згідно яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) не виплачуються.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 перше речення частини першої статті 54 було визнано неконституційний та таким, що втратило чинність з дня ухвалення цього рішення. Відповідно, особам, які працюють/працювали на посадах та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів" було проведено доплату пенсії за період з 20.12.2016 року по 31.12.2016 року. Сума доплати Позивачу склала 1885 грн. 85 коп. (а.с. 38).

Також Законом України №901-VIII від 23.12.2015, в редакції Закону № 1774-VIII від 06.12.2016 року, тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 8 89-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії не виплачуються.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При вирішенні спірних правовідносин судом також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03 червня 2014 року, в якому суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. У п. 2.2 вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116) (254к/96-ВР ). У Рішенні від 2 березня 1999 року №2-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та взаємному звязку та враховуючи положення чинного законодавства України, суд вважає, що заявлений адміністративний позов до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.2, 6, 18, 41, 122, 159-163, 167, 183-2, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області.

Суддя: