Справа № 214/1997/16-а(2-а/214/18/17)
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

28 березня 2017 рокусправа № 214/1997/16-а(2-а/214/18/17)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Троянові А.С.

за участю представників:

позивача: - ОСОБА_1

відповідача: - Борисенко А.О. дов від 03.01.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 06 лютого 2017 року

у справі № 214/1997/16-а(2-а/214/18/17)

за позовом ОСОБА_1

до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України

про визнання протиправними дії суб'єктів владних повноважень, стягнення недоотриманої грошової компенсації вартості санітарно-курортного лікування ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів, в якому, з врахуванням уточнень позовної заяви від 29.06.2016, просив :

- визнати протиправними дії відповідачів щодо надання грошової компенсації замість путівки на санаторно-курортне лікування за 2012-2015 роки ОСОБА_1;

- стягнути солідарно з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів на користь ОСОБА_1 недоотриману грошову компенсацію вартості санаторно-курортного лікування за 2012-2015 роки в сумі 25560 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є інвалідом війни 2 групи та відповідно до п.3 ч.1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на отримання забезпечення санаторно-курортним лікуванням або грошову компенсацію замість путівки, проте грошова компенсація замість путівок за 2012-2013 роки виплачена позивачеві 02.10.2014 в розмірі 360 грн. За 2014-2015 роки на час звернення до суду (01.04.2016) грошової компенсації позивач взагалі не отримував. Виплачена компенсація в сумі 360 грн. не відповідає встановленому вказаним Законом розміру та розрахована не у відповідності до Порядку про забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 466 від 27.04.2011.

Постановою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 06.02.2017 в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Постанову суду мотивовано тим, що позивач отримував компенсацію замість санаторно-курортної путівки та вартості санаторно-курортного лікування за 2012-2015 роки в розмірі, визначеному чинним законодавством, а отже підстави вважати порушеними права позивача судом не встановлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач зазначає, що суд не повно дослідив норми матеріального права, що регулюють спірні відносини. Зміни до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» стосовно передання повноважень по визначенню розміру та порядку виплат компенсацій Кабінету Міністрів України визнано неконституційними в 2008 року, в подальшому в цій частині норми не змінювались. Посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 заявник апеляційної скарги вважає недоречним, оскільки даним рішенням не тлумачено норми ст..13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача-3 проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржувану постанову законною та обґрунтованою, просить залишити постанову суду першої інстанції без змін. Зазначає, що порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначений постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2004 № 785. Відповідно до пункту 7 Порядку середню вартість санаторно-курортної путівки визначає Мінсоцполітики за поданням Фонду соціального захисту інвалідів та погодженням з Мінфіном щороку до 15 березня в межах обсягу бюджетних коштів, виділених відповідно до Закону України про Державний бюджет на поточний рік.

Інші відповідачі в судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання відповідачі повідомлені судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1, є інвалідом війни ІІ групи, отримує пенсію по інвалідності відповідно до п. «а» ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Згідно довідки Криворізького ГУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 01.02.2016 ОСОБА_1 протягом 2010-2015 санаторно-курортного лікування не отримував.

18.02.2016 позивач звернувся до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області із письмовою заявою про виплату йому компенсації за невикористані санаторно-курортні путівки за 2012-2015 роки в сумі 255560 грн.

Листом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області № 9/Ч-4 від 03.03.2016 позивачеві надана відповідь, в якій зазначено, що середню вартість санаторно-курортної путівки щорічно визначає Міністерство праці та соціальної політики України. Виплату компенсації здійснює Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів. Середня вартість путівки в 2014 році затверджена Наказом Міністерства соціальної політики України від 08.04.2014 № 203 у сумі 360 грн., виплата якої була проведена позивачу.

Списки на виплату грошової компенсації за невикористані санаторно-курортні путівки в 2014-2015 роках будуть надані до відділення Фонду соціального захисту інвалідів після затвердження середньої вартості санаторно-курортної путівки в 2016 році.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 16.09.2014 позивачеві перераховано 360 грн. компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості санаторно-курортного лікування за 2012-2013 роки. Згідно повідомленню № 60 про виплату територіальним відокремленим безбалансовим відділенням І-типу №10003/0448 грошової компенсації за невикористані санаторно-курортні путівки в 2012-2013 роках інвалідам позивач отримав 360 грн. 02.10.2014 (а.с.18).

27.07.2016 позивачеві виплачена грошова компенсація за 2014-2015 роки у сумі 400 грн., кошти перераховані платіжним дорученням № 1 на рахунок обласного управління АТ «Ощадбанк» для подальшого їх зарахування на особовий рахунок ОСОБА_1 (а.с. 87, 88).

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги, зокрема, безоплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Інваліди війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров'я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування інваліда на обліку або за місцем його роботи.

За бажанням інвалідів замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: інваліди війни I-II груп - у розмірі середньої вартості путівки, інваліди війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Отже на законодавчому рівні встановлено право інвалідів війни ІІ групи на одержання один раз на два роки грошової компенсації замість путівки на санаторно-курортне лікування в розмірі середньої вартості путівки.

За розрахунком позивача сума грошової компенсації на путівки визначена таким чином: бюджетний варіант санаторно-курортної путівки з тривалістю лікування у 18 днів складає 12960 грн. (720х18=12960), за період 2012-2013 роки компенсація складає 12960 грн.; за 2014-2015 роки також 12960 грн. за мінусом отриманих 360 грн., що в результаті становить 25560 грн.

Апеляційний суд вважає, що проведений позивачем розрахунок не ґрунтується на жодних правових нормах, отже не може вважатися правильним та законним.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На виконання вказаного Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» постановою Кабінету Міністрів України № 785 від 17.06.2004 затверджений Порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян.

За правилами п.6 наведеного Порядку грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.

Право на компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на два роки (з урахуванням року проходження самостійного санаторно-курортного лікування).

Відповідно до п.7 Порядку в редакції, що діяла до 01.01.2016, середню вартість санаторно-курортної путівки визначає Мінсоцполітики за поданням Фонду соціального захисту інвалідів та погодженням з Мінфіном щороку до 15 березня в межах обсягу бюджетних коштів, виділених відповідно до Закону України про Державний бюджет на поточний рік.

Відповідно до п.7 вказаного Порядку в редакції із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 969 від 25.11.2015 (набрала чинності 01.01.2016), середню вартість санаторно-курортної путівки визначає Мінсоцполітики за поданням Фонду соціального захисту інвалідів та погодженням з Мінфіном щороку в межах обсягу бюджетних коштів, виділених відповідно до Закону України про Державний бюджет на поточний рік.

Відповідно до п.11 вказаного Порядку витрати, пов'язані з виплатою грошової компенсації,

покриваються за рахунок коштів державного бюджету в межах видатків, передбачених Мінсоцполітики на зазначену мету.

Згідно Наказу Міністерства соціальної політики України № 203 від 08.04.2014, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2014 за № 462/25239, середня вартість санаторно-курортної путівки для виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості самостійного санаторно-курортного лікування в межах обсягу бюджетних коштів, виділених відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», встановлена у розмірі 360 грн.

Згідно Наказу Міністерства соціальної політики України № 226 від 09.03.2016, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.03.2016 за № 390/28520, середня вартість санаторно-курортної путівки для виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості самостійного санаторно-курортного лікування в межах обсягу бюджетних коштів, виділених відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», встановлена у розмірі 400 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, вказані Накази Міністерства соціальної політики України № 203 від 08.04.2014 та № 226 від 09.03.2016 є чинним, не скасовані, підлягають застосуванню.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що позивачем повністю отримано передбачені законодавством виплати у розмірі 360 грн. та 400 грн. згідно Порядку виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 785 від 17.06.2004.

Також апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про помилкове посилання позивача на Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 446 від 27.04.2011.

Цей Порядок, як в ньому зазначено, визначає механізм забезпечення зазначеними в цьому Порядку державними органами військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту; ветеранів війни та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,осіб, зазначених у статтях 6-1 - 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань»; ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, податкової міліції, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби, служби цивільного захисту, Держспецзв'язку та членів їх сімей санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів відповідно до спеціальних Законів України, в тому числі, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». При цьому вказаний Порядок не передбачає компенсації за не надані путівки, отже спірні правовідносини не регулює.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що як наголошено Конституційним Судом України в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Також у Рішенні №3-рп від 25.01.2012 Конституційний суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Таким чином, в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Отже, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та установленими обставинами справи.

Передбачені ст.202 КАС України підстави для скасування постанови суду першої та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року у справі № 214/1997/16-а залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко