Справа № 813/2081/16
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 року справа № 813/2081/16 Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулкевич І.З.

секретар судового засідання Іванес Х.О.

за участю : представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Дрогобицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , стягнення моральної шкоди та судових витрат на правову допомогу,-

Встановив:

ОСОБА_3 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (надалі Дрогобицька ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області) з адміністративним позовом, в якому просить:

1.Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області №45-0 від 23.05.2016 року «Про звільнення» ОСОБА_3 з посади головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів у зв'язку з скороченням штатної чисельності працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України;

2. Поновити ОСОБА_3 на посаді головного державного інспектора відділу обслуговування платників Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області;

3.Стягнути з Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 4 510,88 грн;

4.Стягнути з Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_3 6 000 гривень моральної шкоди;

5.Стягнути з Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_3 належним чином підтверджені судові витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом Дрогобицької ОДПІ від 23.05.16р. № 45-0 «Про звільнення» ОСОБА_3 звільнено з займаної посади - головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників. Позивач вважає, що вказаний наказ є протиправним, а ОСОБА_3 підлягає поновленню на роботі, оскільки їй було запропоновано тимчасову посаду та не запроновано жодних інших вакантних посад в інших відділах податкової інспекції, які відповідали рівню її кваліфікації та професійній підготовці. Також, відповідачем при її звільненні не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі, визначене статтею 42 Кодексу законів про працю України, а саме: висока кваліфікація, продуктивність праці, тривалий безперервний стаж роботи в органах податкової інспекції. Крім того, зауважила, що у зв'язку з винесенням спірного наказу позивачу було заподіяно маральну шкоду. За таких обставин вважає, що даний адміністративний позов слід задовольнити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача щодо задоволення адміністративного позову заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях. Зазначив, що відповідачем при звільненні позивача були дотримано вимог Кодексу законів про працю України. У зв'язку із структурними змінами в Дрогобицькій ОДПІ проведено скорочення штатної чисельності працівників в кількості 43 штатні одиниці. Позивача 11.02.16р. попереджено про наступне вивільнення із займаної посади. У зв'язку з відсутністю на момент попередження про звільнення вакантних посад, позивачу такі не пропонувались. Однак, 07.04.16р. позивачу було запропоновано вакантну посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області (тимчасово на час відсутності основного працівника ОСОБА_4 Т). Від такої пропозиції позивач відмовилась. У зв'язку з цим, наказом відповідача від 23.05.16р. № 45-0 «Про звільнення» ОСОБА_3 звільнено з посади головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів у зв'язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності за п.1 ст.40 КЗпП України. З цих підстав просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

ОСОБА_3 згідно з наказом від 29.06.94 р. № 2092 прийнята на роботу до органів Державної податкової служби України з 30.06.94р.

Згідно з наказом №11-0 від 06.02.15р. ОСОБА_3 переведена на посаду головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів Дрогобицької ОДПІ, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис.

Судом встановлено, що на підставі наказів Дрогобицької ОДПІ № 67 від 01.02.16р. «Про введення в дію структури Дрогобицької ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області та затвердження переліку індексів структурних підрозділів» та № 69 від 02.02.16р. «Про введення в дію штатного розпису Дрогобицької ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області», відповідачем проведено процедуру скорочення (зменшення) штатної чисельності працівників.

Так, з наявних у справі штатних розписів відповідача слідує, що в Дрогобицькій ОДПІ у 2015 році було затверджено штат в кількості 170 штатних одиниць, а в 2016 році передбачено 127 штатних одиниць. Таким чином, штатна чисельність працівників Дрогобицької ОДПІ у 2016 році зменшилась на 43 штатні одиниці.

Відповідно до штатного розпису на 2015 рік було передбачено 8 штатних одиниць відділу реєстрації платників та електронних сервісів Дрогобицької ОДПІ. В 2016 році у реорганізованому відділі обслуговування платників залишилось 6 штатних одиниць, що, в свою чергу, свідчить про зменшення штатної чисельності працівників даного відділу на дві штатні одиниці.

Разом з тим, у даний відділ було переведено працівниць двох інших відділів, а саме з організаційно-розпорядчого відділу була переведена ОСОБА_4, а з сектору персоналу у відділ позивача була переведена ОСОБА_5

11.02.16 р. позивач була ознайомлена із попередженням про вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників Дрогобицької ОДПІ.

07.04.16р. ОСОБА_3 надано пропозицію заміщення тимчасово вакантної посади головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Дрогобицької ОДПІ на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_4 Від зазначеної пропозиції ОСОБА_3 відмовилась, та 07.04.2016 року надала письмову заяву-відмову.

23.05.16 р. наказом начальника Дрогобицької ОДПІ № 45-0 «Про звільнення» позивача звільнено з посади головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів Дрогобицької ОДПІ у зв'язку зі скороченням штатної чисельності працівників, згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вирішуючи спір, суд керувався наступним.

Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), у статті 1 якого передбачено, що названий законодавчий акт регулює трудові відносини всіх працівників.

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (стаття 24).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами і доповненнями) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Тобто, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Таку ж правову позицію підтримав Верховний Суд України в постанові від 10.03.15р. №21-52а15.

При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 04.08.10р. в справі № 6-8884св10.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Отже, з урахуванням положень статті 49-2 КЗпП України звільнення працівника на підставі частини 1 статті 40 КЗпП України можливо не раніше ніж через два місяці після персонального попередження його про звільнення.

Судом встановлено, що відповідач зробив позивачу пропозицію переведення на посаду тимчасово вакантної посади головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Дрогобицької ОДПІ на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_4, як це передбачено частиною другої статті 49-2 КЗпП України.

ОСОБА_3 відмовилась від запропонованої посади у зв'язку з тим, що така посада є тимчасовою і після закінчення відпустки основного працівника ОСОБА_4, позивач підлягала б звільненню з займаної посади.

Стаття 9 КЗпП України, передбачає, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Положення статей 40 та 49-2 КЗпП України зобов'язують власника або уповноважений ним орган запропоновувати працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві за відповідною професією чи спеціальністю.

Суд вважає, що запропонована ОСОБА_3 відповідачем тимчасова посада не може вважатись належним виконанням передбаченого ст. 49-2 КЗпП України обов'язку, адже суттєво погіршує правове становище позивача.

У Рішенні від 9 липня №12-рп/98 Конституційний Суд України зазначив, що передбачений контрактом (трудовим договором) тимчасовий характер трудових відносин є однією з умов, які ускладнюють становище працівника (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини). Таким чином, примушування працівника, який працює на умовах безстрокового трудового договору, до укладання контракту (трудового договру) з обмеженим строком його дії є погіршенням його становища, що може стати підставою для визнання такого контракту недійсним.

Крім того, відповідачем долучено до матеріалів справи інформацію про працівників відділу реєстрації платників та електронних сервісів Дрогобицької ОДПІ, згідно з якою в ОСОБА_3 в порівнянні з іншими працівниками наявне переважне право на залишення на посаді, адже стаж її трудової діяльності в органах ДПС складає 22 роки, в 2013 році позивач підвищила рівень своєї кваліфікації шляхом проходження навчання в Інституті післядипломної освіти та отримала відповідне свідоцтво. Відсутні на момент звільнення у позивача діючі дисциплінарні стягнення. Навпаки, 01.01.2014 року ОСОБА_3 було присвоєно спеціальне звання «Інспектор податкової та митної справи І рангу».

Таким чином, встановлені судом фактичні обставини, підтверджені наявними у справі письмовими доказами, дають підстави дійти висновку, що відповідач не дотримався вимог чинного трудового законодавства при звільненні ОСОБА_3.

Відповідно до вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як наслідок, підлягає до задоволенню позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", чинність якої поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до довідки Дрогобицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 18.02.2016 року за № 05-32-94 протягом останніх двох місяців, що передували звільненню позивачу нарахована заробітна плата за березень в сумі 4 163,44 грн, за квітень 1372,58 грн, через що розмір середньоденного грошового забезпечення становить 205,04 грн. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 45 313,84 грн. (221 дні х 205,04 грн.). Однак судом встановлено, що позивач перебував на обліку в Дрогобицькому міськрайонному центрі зайнятості у період з 16.06.2016 р по 16.12.2016 р та отримав допомогу по безробіттю у розмірі 17 298,27 грн. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 28 015,57 гривень (45 313,84 грн 17 298,27 грн).

Разом з тим, суд вважає, що не підлягають до задоволенню вимоги щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Пунктами 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з урахуванням змін та доповнень), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до розяснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з урахуванням змін та доповнень), Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що позивачем не надано доказів заподіяння їй моральної шкоди, а відтак вимога в цій частині позову задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу то документального підтвердження понесення позивачкою витрат представником позивача суду не надано.

Водночас суд зазначає, що в силу ст. 256 КАС України має бути допущено до негайного виконання постанови суду щодо поновлення позивача на посаді і стягнення середнього заробітку з Дрогобицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області за один місяць в розмірі 2 768,01 грн.

Так, відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд має керуватися критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, згідно з якими у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірність його дій, водночас позивачем частково доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 159-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Дрогобицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області №45-0 від 23.05.2016 року про звільнення ОСОБА_3, головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів, відповідно до пункту 1 статті 40 КзпП України;

Поновити ОСОБА_3 на посаді головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів Дрогобицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області з 23 травня 2016 року;

Стягнути з Дрогобицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби України (м. Дрогобич, вул. Шевченка,9; ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 28 015,57 грн. (двадцять вісім тисяч пятнадцять гривень 57 коп) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів Дрогобицької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області та стягнення на користь ОСОБА_3 заробітної плати за один місяць в розмірі 2 768,01 грн. ( дві тисячі сімсот шістдесят вісім гривень 01 коп.) звернути до негайного виконання.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 07 квітня 2017 року.

Суддя Гулкевич І.З.