Справа № 742/856/17
Суддя: Ільченко О. І.
Дата ухвалення: 2017-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/742/44/17
Єдиний унікальний № 742/856/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі: головуючого - судді Ільченка О.І., секретаря Голушко Н.А., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Прилуки справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради про визнання дій протиправними та зобов»язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що він є учасником бойових дій та має пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій. При зверненні до УСЗН Прилуцької міської ради для нарахування та виплати йому невиплаченої частини одноразової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік йому листом від 21.02.2017 - відмовило. У зв'язку з тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» учасникам бойових дій надається допомога до 5 травня у розмірі 920 гривень. Дані дії позивач вважає протиправними, оскільки норми даної постанови звужують обсяг прав та пільг учасників бойових дій, які передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Тому ОСОБА_2 і просить суд визнати протиправною бездіяльність УСЗН Прилуцької міської ради та зобов?язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити йому недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум та здійснити виплату недоплачених коштів в розмірі 4730,00 грн.

У судове засідання позивач не з»явився, проте його представник направив заяву, в якій позовні вимоги підтримують повністю та просять розглядати справу за їх відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився також, проте надіслав заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позову та розглядати справу за його відсутності.

Відповідно до ст.41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1, виданого на ім'я позивача (а.с.8).

У травні 2016 року ОСОБА_2 було виплачено щорічну разову грошову допомогу до 05 травня у розмірі 920 гривень. Вказана обставина визнана сторонами, а тому за правилами ч.3 ст.72 КАС України додатковому доказуванню не підлягає.

Позивач вважає, що йому не в повному обсязі виплачено щорічну разову грошову допомогу до 05 травня, оскільки, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком з 01 травня 2016 року становить 1130 гривень. Виходячи з цього, розмір вказаної грошової допомоги, що підлягав виплаті ОСОБА_2 має становити 5650 гривень (в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком).

У зв'язку з цим, позивач звернувся із заявою до УСЗНПрилуцької міської ради, якою просив нарахувати та виплатити йому невиплачену частину одноразової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік у розмірі 4730 гривень. Листом №08-24/1680 від 21 лютого 2017 року ОСОБА_2 було відмовлено у виплаті невиплаченої частини одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі 4730 гривень та роз'яснено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 учасникам бойових дій надається допомога до 05 травня у розмірі 920 гривень (а.с.9).

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Таким чином, розмір щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій до 5 травня визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Згідно п.26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст.12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України №20-рп/2011 від 26.12.2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в ч. 3 ст.46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст.21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25.01.2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Іванов проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держав.

В силу вимог п.1 ч.1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків - 920 гривень.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що позивач отримав щорічну одноразову допомогу до 05 травня в розмірі 920 гривень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що щорічна разова грошова допомога до 05 травня за 2016 рік була нарахована та виплачена позивачу у розмірі 920 гривень відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань». Тому судом не встановлено підстав для визнання протиправної бездіяльності УСЗН Прилуцької міської ради та покладення зобов'язання здійснити перерахунок, нарахування та виплати відповідної щорічної разової грошової допомоги.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підставі для задоволення пред'явленого адміністративного позову.

На підставі викладеного та керуючись п.1 ч.1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ч.2 ст.19, ст.46, ч.2 ст.95 Конституції України, ч.1 ст.158, ч.1-ч.3 ст.160, ст.161, ч.3 ст.162, ст.163 КАС України,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради про визнання дій протиправними та зобов»язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС Україниапеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий О.Ільченко