Справа № 814/1921/16
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/1921/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Князєв В.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Нєхожиній О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

30.09.2016р. ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ НП в Миколаївській області, в якому просила суд:

- визнати протиправним і скасувати наказ ГУ НП в Миколаївській області від 31.08.2016р. №243о/с про звільнення її служби в поліції у відповідності до п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у звязку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів);

- поновити її на службі в ГУ НП в Миколаївській області з 31.08.2016р.;

- стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.08.2016р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що фактично при повторному звільненні позивачки з роботи, уповноваженим органом не було запропоновано іншу роботу або жодної відповідної посади у складі поліції, у звязку з чим, були порушенні процедура звільнення та її права і законні інтереси.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ НП в Миколаївській області від 31.08.2016р. №243о/с в частині звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 Поновлено майора поліції ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді старшого слідчого Центрального ВП ГУ НП в Миколаївській області. Стягнуто з ГУ НП в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за час вимушеного прогулу з 01.09.2016р. в сумі 10756,47 грн. без відрахування податків та зборів та без врахування стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць. Стягнуто з ГУ НП в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3962,91 грн. без відрахування податків та зборів. Допущено постанову до негайного виконання в частині поновлення майора поліції ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді старшого слідчого Центрального ВП ГУ НП в Миколаївській області. Допущено постанову до негайного виконання в частині стягнення з ГУ НП в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3962,91 грн. без відрахування податків та зборів.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ГУ НП в Миколаївській області 12.01.2017р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.12.2016р. та прийняти нову, якою відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули з невідомих причин, про дату, час та місце розгляду справи були своєчасно та належним чином повідомлені.

Заслухавши суддю - доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

З 2003 р. по 06.11.2015р. позивач ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ, на час звільнення мала спеціальне звання «майор міліції».

07.11.2015р. наказом т.в.о. начальника ГУ НП у Миколаївській області №6-о/с відповідно до п.9 та 12 розділу XI Закону №580 позивач була призначена на посаду старшого слідчого Центрального ВП ГУ НП в Миколаївській області з присвоєнням звання «майор поліції».

18.03.2016р. наказом ГУ НП в Миколаївській області №45-о/с позивача було звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.1 п.5 Закону №580 (через службову невідповідність).

Однак, постановою Миколаївським окружним адміністративним судом 14.06.2016р. (по справі №814/653/16), залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016р., вказаний вище наказ від 18.03.2016р. №45о/с було скасовано та поновлено позивача на посаді старшого слідчого Центрального відділу поліції.

30.06.2016р. на виконання вищевказаної постанови суду від 14.06.2016р. ГУ НП в Миколаївській області видано наказ №142-о/с, яким майора поліції ОСОБА_1 поновлено на службі в поліції та на займаній посаді.

01.07.2016р. позивачці вручено під підпис попередження про можливе наступне звільнення зі служби в поліції в звязку зі скороченням займаної посади.

31.08.2016р. наказом ГУ НП в Миколаївській області №243-о/с позивачку було звільнено з посади старшого слідчого Центрального ВП за п.4 ч.1 ст.77 Закону №580 (у звязку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Не погоджуюсь з такими діями та рішенням відповідача, позивач оскаржила їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а також відповідно, з неправомірності спірного наказу відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, як слідує зі змісту приписів ст.43 Конституції України, кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, ч. 2 цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Загальний порядок звільнення працівника із ініціативи роботодавця передбачений Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Як вбачається зі змісту п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Разом з тим, спеціальний порядок звільнення поліцейських у вказаних правовідносинах врегульовано ст.68 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якої, у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 цього Закону.

Але, при цьому, слід зазначити, що переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Так, як встановлено судами обох інстанцій та вже зазначалося вище, позивачка з 2003р. по 06.11.2015р. (т.б. 12 років) проходила службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015р. по 31.08.2016р. - в поліції.

З матеріалів справи вбачається, що 28.04.2016р. Головою Національної поліції України прийнято наказ №360-дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУ НП в Миколаївській області».

Далі, на виконання вказаного наказу, т.в.о. начальника ГУ НП в Миколаївській області 31.05.2016р. прийняв наказ №440-дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області»

Зазначеними наказами були скасовані всі тимчасові штати ГУ НП в Миколаївській області та скорочені всі посади, в тому числі і посада, яку обіймала до звільнення позивач, і оголошені постійні штати Головного управління Національної поліції.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в новому штатному розкладі було затверджено штат у кількості 3272 штатні одиниці, з яких поліцейські 2878 і 2191 посада середнього складу поліції.

При чому, слід звернути увагу на той факт, що посаду позивача в нових штатах фактично було збережено, що підтверджується звітом про добір на службу та рух кадрів в ГУ НП в Миколаївській області, та на час звільнення позивача не було зайнято 808 посад, з яких 563 посади середнього складу поліції, до якого відноситься посада позивача.

Отже, за вказаних обставин, колегія суддів приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку, що проведені зміни в штаті ГУ НП в Миколаївській області свідчать про те, що внаслідок відповідного реформування посада, яку обіймала позивач, реально скорочена не була. При цьому, навпаки, була велика численність рівнозначних вакантних посад на яку могла б бути переведена позивач, чи хоча б запропонована така можливість переведення.

На підставі викладеного, судова колегія, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає, судом першої інстанції, в даному випадку, було вірно встановлено факт повторного протиправного звільнення позивача зі служби в поліції, в звязку із чим, позовні вимоги дійсно підлягають задоволенню.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

ОСОБА_2