Справа № 127/26162/16-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/26162/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Жмудь О.О.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

30 березня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці (УПФУ в м.Вінниці) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

За приписами пункту 3 частини 1 статті 197 КАС України розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 з 15.06.2016 року перебуває на обліку в УПФУ в м. Вінниці та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у в розмірі 88% від заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

До стажу роботи, який дає позивачу право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, відповідачем зараховано період роботи на посаді судді 24 роки 8 місяців 28 днів. Однак, при призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання не зараховано до стажу роботи, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання, половину строку навчання на денній формі у вищому навчальному закладі, а також час проходження строкової військової служби.

В подальшому, 15.06.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому щомісячного грошового утримання як судді у відставці в розмірі 90 відсотків заробітної плати судді без обмеження граничного розміру відповідно до пункту 4 статті 43 Закону України «Про статус суддів» в редакції 1992 року ст. 138 ч.3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року.

Однак, листом відповідача від 07.07.2016 року у здійсненні перерахунку грошового утримання ОСОБА_2 відмовлено з посиланням на те, що у нього відсутній необхідний стаж для призначення грошового утримання в розмірі 90 % від заробітної плати судді.

Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивачем до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання довічного грошового утримання в розмірі 90% від суддівської винагороди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Верховної ОСОБА_3 України від 19.04.2016 року ОСОБА_2 був звільнений з посади судді, у зв'язку з поданням ним заяви про відставку.

Згідно наказу голови Апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2016 року № 36/2-07-к, позивача виведено із штату суддів Апеляційного суду Вінницької області у звязку з поданням заяви про відставку.

Згідно частини 1 статті 141 Закону України від 07.07.2010 року N2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі Закон N2453-VI) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Відповідно до частини 3 статті 141 цього Закону (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIІІ), щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу незарахування відповідачем до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає йому право на щомісячне довічне грошове утримання, періоду військової служби та половини періоду навчання на денному відділенні у вищому навчальному закладі, що вплинуло на визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Так, на момент подання ОСОБА_2 заяви про звільнення з посади судді у відставку спірні правовідносини регулювалися Законом № 2453-VI.

За правилами частини 1 статті 109 Закону № 2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно із вимогами статті 131 Закону № 2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена ВРЮ, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі Закон № 2862-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 43 Закону № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обовязків за власним бажанням або у звязку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо повязаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з пунктом 3.1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року по справі № 21-6664а15.

Відповідно до статті 242-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

При дослідженні судом першої інстанції копії трудової книжки ОСОБА_2, встановлено, що стаж його роботи, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, з врахуванням половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та календарного періоду проходження строкової військової служби, скаладає понад 30 років, що є підставою для призначення позивачу щомісячного грошового утримання у розмірі 90 відсотків без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення даного позову.

Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 198 , ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2017 року - без змін.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції є остаточним та оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_3