Справа № 815/4509/16
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/4509/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

ОСОБА_1

За участю: секретаря Брижкіної І.О.

представника апелянта ОСОБА_2 (довіреність від 12.01.2017 року)

представника позивача ОСОБА_3 (довіреність від 21.09.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 ОСОБА_4 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» від 18.08.2016 року №295808 та зобовязати Управління здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання ОД №20144 від 10.12.2012 року, виданої ОСОБА_4 ОСОБА_4, у звязку з досягненням 45-річного віку.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_4 ОСОБА_4 в 2006 році отримала дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне місце проживання в Україні. У зв'язку із досягненням 45-річного віку, позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання. Однак Управління заяву позивача не задовольнив, обмін посвідки не здійснив та прийняв рішення про скасування дозволу позивачу на імміграцію в Україну. Позивач зазначає, що вказане рішення прийнято необґрунтовано, без достатніх правових підстав, тому підлягає скасуванню, а відповідача має бути зобовязано здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено. Суд скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянці ОСОБА_5 ОСОБА_4 ОСОБА_4» №295808 від 18.08.2016 року. Зобовязав Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання ОД №20144 від 10.12.2012 року, виданої ОСОБА_4 ОСОБА_4, у звязку з досягненням 45-річного віку.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.02.2006 року ОСОБА_4 ОСОБА_4 звернулась до відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області із заявою про залишення на постійне проживання в Україні.

До вказаної заяви позивач надав наступні документи: копія національного паспортного документу ОСОБА_4 ОСОБА_4 серії А №1795788, виданого 06.10.2005 року Посольством ОСОБА_5 в Україні з перекладом на українську мову, копія свідоцтва про народження доньки - Нгуен ОСОБА_4 ОСОБА_4 Чанг, ІНФОРМАЦІЯ_1 серії 1-ЖД №360173, виданого 11.09.2001 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, довідки Посольства СВР в Україні на імя ОСОБА_4 ОСОБА_4 про відсутність судимостей на території ОСОБА_5 та заперечень щодо постійного проживання на території України, копія заяви для реєстрації за місцем проживання в Україні та медичні довідки (а.с. 31-46).

16.03.2007 року позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну, яким дозволено постійне проживання на території України та позивач був документований посвідкою на постійне проживання на території України серії ОД №308/06 (а.с. 39, 40).

У звязку з втратою вказаного документу, позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про оформлення посвідки з наданням копій паспортів та довідки Ф-1, також надано довідку про втрату посвідки та паспорту, видану в.о. начальника Іванівського РВ ГУМВС України в Одеській області, довідку №327704 про реєстрацію особи громадянином України від 22.07.2010 року, видану Нгуен ОСОБА_4 Вьєт Чінь, ІНФОРМАЦІЯ_2 та №327702 від 22.07.2010 року, видану Нгуен ОСОБА_4 ОСОБА_4 Чанг, ІНФОРМАЦІЯ_1, поновлений запис про народження та свідоцтво про народження (повторне), витяг про державну реєстрацію прав від 07.05.2012 року, технічний паспорт від 25.04.2012 року, довідка про постійне місце проживання (а.с. 49-61).

10.12.2012 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання новий бланк серії ОД № 20144 (а.с. 63-64).

З метою обміну вказаної посвідки, у зв'язку із досягненням 45-річного віку, позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання з наданням відповідних документів.

За результатом розгляду вказаної вимоги, 18.08.2016 року посадовими особами ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки ОСОБА_5 ОСОБА_4 ОСОБА_4 (а.с. 68-70).

У вказаному висновку зазначено, що неповнолітня Нгуен ОСОБА_4 ОСОБА_4 Чанг донька позивача, на момент прийняття документів у її матері не мала дозволу на імміграцію, також не було підтверджено її належності до громадянства України, а тому відповідно до п.3 ч.3 ст.4 та ст.ст.1 та 9 Закону України «Про імміграцію», донька заявниці не мала підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, далі і посвідки на постійне проживання, а тому не вважається іммігрантом, що виключає можливість надання ОСОБА_4 ОСОБА_4 дозволу на імміграцію в Україну, як матері іммігранта, а інших підстав для імміграції позивача на територію України в період 2006 року в матеріалах особової справи не вбачається, у звязку з чим відповідач визначив за доцільне відповідно до п.6 розділу VI статті 12 ЗУ «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію ОСОБА_4 ОСОБА_4 скасувати.

Вказаний проект висновку та особова справа позивача надсилались до ДМС України листом від 14.07.2016 року №/3-8790 для погодження та 20.07.2016 року Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України на адресу відповідача надіслано відповідь №8.1/hh89-16, якою підтримано вказаний проект (а.с. 65-66).

На підставі даного висновку, а також п.6 розділу VI ст.12 Закону України «Про імміграцію», ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення №295808 від 18.08.2016 року про скасування ОСОБА_4 ОСОБА_4 дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 71).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не наведено жодної норми закону, за якою орган дійшов висновку про скасування дозволу на імміграцію, а також не навів обставин, за якими позивач позбавляється права на одержання вказаного дозволу, у звязку із чим суд дійшов висновку про те, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, а права та інтереси позивача підлягають поновленню шляхом скасування оскаржуваного рішення та зобовязанням відповідача вчинити певні дії в судовому порядку.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно із абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну) посвідка на постійне проживання це документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Статтею 9 вказаного Закону (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну) визначено порядок подання заяви про надання дозволу на імміграцію та перелік документів, які долучаються до заяви: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Судом першої інстанції вірно враховано, що 08.02.2006 року позивач звернувся до відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області із заявою про залишення на постійне проживання в Україні, поряд з якою ОСОБА_4 ОСОБА_4 до відповідача надані наступні документи: копія національного паспортного документу ОСОБА_4 ОСОБА_4 серії А № 1795788 виданого 06.10.2005 року Посольством ОСОБА_5 в Україні з перекладом на українську мову, копія свідоцтва про народження доньки - Нгуен ОСОБА_4 ОСОБА_4 Чанг, ІНФОРМАЦІЯ_1 серії 1-ЖД № 360173, виданого 11.09.2001 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, довідки Посольства СВР в Україні на імя ОСОБА_4 ОСОБА_4 про відсутність судимостей на території ОСОБА_5 та заперечень щодо постійного проживання на території України, копія заяви для реєстрації за місцем проживання в Україні та медичні довідки (а.с. 31-46).

За результатом поданих документів, 06.03.2006 року інспектором ВГІРФО УМВС України в Одеській області, майором міліції ОСОБА_6 прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію на територію України та видачу посвідки на постійне проживання на території України (а.с. 37).

Судом першої інстанції вірно зазначено, що питання про надання позивачу вирішено уповноваженим субєктом, органом, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, прийнявши і провівши перевірку відповідних документів, які були надані ОСОБА_4 ОСОБА_4.

При цьому, при вирішенні вказаного питання підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію», уповноважений орган не виявив та видав позивачу посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Разом з цим, суд першої інстанції вірно врахував, що з матеріалів справи вбачається, що позивач проживає на території України з 1998 року, проте відповідачем зазначене питання під час прийняття оскаржуваного рішення досліджено не було. Крім того, відповідачем не надано будь-якої оцінки твердженням позивача, що двоє неповнолітніх дітей позивача - Нгуен ОСОБА_4 ОСОБА_4 Чанг, ІНФОРМАЦІЯ_1 та Нгуен ОСОБА_4 Вьєт Чінь, ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянами України.

Водночас, судом першої інстанції з урахуванням цих обставин справи та належного аналізу норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, вірно враховано, що підстави скасування дозволу на імміграцію визначені ст. 12 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III, згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, дозвіл на імміграцію може бути скасований у випадках, передбачених п.п. 1-5 ст. 12 вказаного Закону, а також в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому інші випадки, відповідно до наведеної правової норми, мають бути передбачені виключно законами України.

Як вірно встановив суд першої інстанції, ні в матеріалах особової справи позивача, ні під час судового розгляду справи відповідач не навів жодної норми Закону, яка стала підставою для скасування дозволу позивача на імміграцію та прийняття оскаржуваного рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано поставився критично до посилань відповідача на п. 6 розділу 4 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III як на підставу скасування позивачу дозволу на імміграцію.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання..

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Отже, наведені вище вимоги Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III і положення Порядку від 26.12.2002 року №1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Проте визначеного Порядком від 26.12.2002 року №1983 подання до суду не надано.

Таким чином, визначених Положенням підстав для проведення перевірки правомірності надання позивачу дозволу на імміграцію та оформлення іноземному громадянину посвідки на постійне проживання в Україні не доведено.

Судом першої інстанції вірно враховано, що з дати надання позивачу дозволу на постійне проживання в Україні та видання посвідки не виникло нових обставин, передбачених ст. 12 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-III, які б мали наслідок скасування дозволу на імміграцію.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне рішення прийняте без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, адже на момент прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у позивача існувала самостійна законна підстава для імміграції в Україну; позивач проживає на території України з 1998 року і органом який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію наданням двох посвідок на постійне проживання в Україні підтверджувалась законність перебування іноземця в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, адже при видачі посвідки на постійне проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну; несвоєчасно: посвідка на постійне проживання вперше оформлена у 2006 році, тоді як рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну прийнято 18.08.2016 року.

З урахуванням вищенаведеного та встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, в той час як позивач довів обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами, у звязку із чим права та інтереси позивача підлягають поновленню шляхом скасування оскаржуваного рішення та зобовязанням відповідача вчинити певні дії в судовому порядку.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст ухвали складено та підписано 05.04.2017 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

ОСОБА_1