Справа № 826/12496/13-а
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року м. Київ К/800/11030/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів Рецебуринського Ю.Й. (судді-доповідача),

Стародуба О.П.

Штульман І.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3 до відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві, відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Київській області, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецторг Груп», ОСОБА_4, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_5, представника ОСОБА_3, на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року,

В С Т А Н О В И ЛА :

У серпні 2013 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просила: визнати протиправними дії Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві та відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області з передачі на примусову реалізацію земельної ділянки площею 0,1000га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташовано в АДРЕСА_1; зобов'язати Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві припинити дії спрямовані на реалізацію такої земельної ділянки.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та задовольнити позов.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в провадженні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві перебуває провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-3918/2011, виданого Святошинським районним судом м. Києва, а саме: про стягнення з ОСОБА_6 та ТОВ «Компанія «Імперія» на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 5223324,12 грн.

Постановами відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві 9 жовтня 2012 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-3918/2011, а також накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_6 у межах суми звернення стягнення та заборону на відчуження будь-якого майна яке належить боржнику, вказане обтяження зареєстровано 9 жовтня 2012 року відповідно.

На виконання доручення відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві 21 грудня 12 року відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області описано та накладено арешт на : земельну ділянку 0,1000га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташовано в АДРЕСА_1; земельну ділянку 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану в АДРЕСА_2.

В подальшому ТОВ «Українська експертна група» було складено звіт експертної оцінки зазначеного вище майна та 26 червня 2013 року державним виконавцем подано документи на реалізацію майна боржника.

Позивач, вважаючи, що вказаними діями відповідачів були порушенні її майнові права, оскільки 30 травня 2012 року вона придбала у ОСОБА_6 земельну ділянку 0,1000га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташовано в АДРЕСА_1, звернулась з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що незважаючи на укладення між позивачем та ОСОБА_6 нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу земельної ділянки, права власності на неї позивач фактично не отримала, оскільки реєстрація такого права була здійснена при наявності обтяження цього майна, зокрема, встановлення заборони на відчуження.

Відповідно до статті 328 Цивільного Кодексу України № 435-IV від 16.01.2003 року (тут і далі в редакції на час виникнення спірних відносин, далі - ЦК) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Статтею 125 Земельного кодексу України також визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено відсутність у позивача, станом на час накладення державним виконавцем обтяжень на майно, зареєстрованого права приватної власності на відповідні об'єкти нерухомості, які були придбані ним у боржника по виконавчому провадженню на підставі відповідних нотаріально посвідчених договорів, копії яких знаходяться у матеріалах справи.

При цьому, у відповідних договорах, на зворотних сторінках вказано необхідність їх державної реєстрації.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого адміністративного суду вважає, що суди попередніх інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно встановили обставини справи, дали їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, представника ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута у порядку і з підстав, передбачених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Ю.Й. Рецебуринський

О.П. Стародуб

І.В. Штульман