Справа № 826/19258/15
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферзь АМР» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферзь АМР» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № та № від 31 липня 2015 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, податковим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання податкового законодавства при проведенні фінансово - господарських операцій з ТОВ «Компанія Лакшері Кепітал», ТОВ «Стиль Медіа», ТОВ «Інрекс» та ТОВ «Фармафлекс» за період липень, вересень, листопад 2014 року.

За результатами перевірки складено Акт перевірки від 16.07.2015 № 327/26-59-22-09/38886555, яким встановлено порушення позивачем пунктів 198.3, 198.6 статті 198, 201.4, 201.6, 201.10 Податкового кодексу України, пунктів 9.1 та 9.2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пунктів 2.4 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 917837 грн та порушення пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів 9.1 та 9.2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік ат фінансову звітність в Україні» та пунктів 2.4 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 в результаті чого занижено податок на прибуток за 2014 рік на суму 826053 грн (а.с. 35-60 Том I).

На підставі Акта перевірки 31 липня 2015 року прийнято податкові повідомлення - рішення:

1) № , яким позивача збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 032 566 грн (а.с. 61 Том I);

2) № , яким позивача збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1 376 756 грн (а.с. 63 Том I).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку податкового органу та з метою їх відновлення суб'єкт господарської діяльності звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не надано належних первинних документів, які мали бути складені відповідно до умов договорів укладених позивачем з ТОВ «Компанія Лакшері Кепітал», ТОВ «Стиль Медіа», ТОВ «Інрекс» та ТОВ «Фармафлекс», а надані видаткові накладні та рахунки-фактури складені з порушенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а також те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту використання товару, який за його твердження був отриманий від вказаних контрагентів у власній господарській діяльності та з метою отримання прибутку, відтак позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Згідно з ст. 180 ПК України платником податку є: 1) будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; 2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку; 3) будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України.

Згідно зі ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); ґ) з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, д) з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 201.4 ст. 201 ПК України передбачено, що податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У результаті дослідження матеріалів справи та наданих позивачем доказів, колегія суддів вважає за необхідне вказати на наступне.

Відповідно до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02 червня 2011 року з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість належить з'ясовувати, зокрема, обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції, установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Водночас, згідно до частини першої ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (Закон №996-XIV), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, яке затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (Положення № 88), первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що для встановлення реальності здійснення господарських операцій, належить з'ясовувати рух активів у процесі здійснення відповідних таких операцій та використання придбаних товарів/послуг у господарській діяльності.

При цьому, зазначені обставини повинні підтверджуватися первинною документацією, складеною з дотриманням вимог Закону № 996-XIV та Положення № 88.

У результаті дослідження наданих первинних документів, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи наступні обставини справи.

Між ТОВ «Ферзь АМР» (Замовник) та ТОВ «Компанія Лакшері Кепітал» (Виконавець) та між позивачем (Замовник) та ТОВ «Стиль Медіа» (Виконавець) укладено аналогічні договори на виготовлення поліграфічної продукції №10414 від 01.04. 2014 (а.с. 65-67 Том I, а.с. 8-10 Том II).

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 2.2, 2.7, 3.3, 4.1 вказаних договорів первинними документами, які мають бути складені у випадку здійснення поставки продукції є рахунки - фактури, видаткові накладні, акти приймання - передачі виконаних робіт.

Однак, судом першої інстанції вірно встановлено, що у видаткових накладних на підтвердження господарських операцій з ТОВ «Компанія Лакшері Кепітал» та ТОВ «Стиль Медіа» в графі «Отримав(ла)» та рахунках - фактурах в графі «Виписав(ла)» містяться підписи скріплені печаткою позивача, водночас не зазначено даних осіб, які відповідні підписи вчинили (а.с. 68-106, 146-183 Том I, а.с. 11-35, 61-83 Том II).

Таким чином, з наданих позивачем на підтвердження отримання товару від ТОВ «Компанія Лакшері Кепітал» та ТОВ «Стиль Медіа» видаткових накладних та рахунків - фактур є неможливим встановити осіб, які їх склали.

Крім того, позивачем ні до суду першої інстанції, на до суду апеляційної інстанції актів приймання - передачі виконаних робіт на підтвердження фінансово -господарських відносин з контрагентами ТОВ «Компанія Лакшері Кепітал» та ТОВ «Стиль Медіа» надано не було, як і не було зазначено про причини неможливості їх надання.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вказані договори між позивачем та ТОВ «Компанія Лакшері Кепітал» й ТОВ «Стиль Медіа» на виготовлення поліграфічної продукції №10414 укладено 01.04.2014, однак згідно з п. 8.1 таких договорів діють також до 01.04.2014, тобто один день.

Також, судом першої інстанції встановлено, що між позивачем (Замовник) та ТОВ «Інрекс» (Виконавець) укладено договір №1114 від 01.11.2014 (а.с. 155-159 Том II) та між позивачем (Замовник) та ТОВ «Фармафлекс» укладено аналогічний договір №11114 від 01.11.2014 (а.с. 247-252 Том II), за умовами яких Виконавець доручає, а Замовник зобов'язується виконувати роботи та/або надавати послуги, обмумовлені Сторонами у відповідних Додатках, а Замовник зобов'язується приймати та оплачувати роботи та/абюо послуги.

Підпунктом 2.1.3 пункту 2.1, підпунктами 2.2.3, 2.2.5 пункту 2.2, пункту 5.1 вказаних договорів встановлено, що документами, які мають підтверджувати факт виконання робіт/надання послуг є акти виконаних робіт/наданих послуг, документи на підтвердження факту затвердження оригінал-макетів, медіа-планів, та інших матеріалів, які розробляється виконавцем, рахунки - фактури, накладні.

Однак, судом першої інстанції вірно встановлено, що у видаткових накладних на підтвердження господарських операцій з ТОВ «Інрекс» та ТОВ «Фармафлекс» в графі «Отримав(ла)» та рахунках - фактурах в графі «Виписав(ла)» містяться підписи скріплені печаткою позивача, водночас не зазначено даних осіб, які відповідні підписи вчинили (а.с. 161-177, 195-211, 252 Том II, а.с. 1-11, 24-35 Том III).

Таким чином, з наданих позивачем на підтвердження отримання товару від ТОВ «Інрекс» та ТОВ «Фармафлекс» видаткових накладних та рахунків - фактур є неможливим встановити осіб, які їх склали.

Крім того, позивачем на підтвердження фінансово - господарських взаємовідносин з ТОВ «Інрекс» та ТОВ «Фармафлекс» документів на підтвердження факту затвердження оригінал-макетів, медіа-планів, та інших матеріалів, які розробляється виконавцем ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції надано не було, як і не було зазначено про причини неможливості їх надання.

При цьому, надані позивачем графічні матеріали не приймаються судом до уваги з огляду на те, що з них не вбачається можливим встановити факт надання послуг за ними саме від ТОВ «Компанія Лакшері Кепітал», ТОВ «Стиль Медіа», ТОВ «Інрекс» та ТОВ «Фармафлекс».

Таким чином, вказані факти свідчать про відсутність реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Компанія Лакшері Кепітал», ТОВ «Стиль Медіа», ТОВ «Інрекс» та ТОВ «Фармафлекс».

Відповідно до правової позиції Вищого адміністративного суду України, яка викладена у його листі №742/11/13-11 від 02.06.2011, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що оцінка господарських операцій судом під час розгляду справ, що виникають з податкових відносин, змісту господарських операцій може здійснюватися і окремо від застосування положень про цивільні правочини чи господарські зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою приватного права й можуть розглядатися лише з урахуванням норм Цивільного та Господарського кодексів, то господарські зобов'язання підприємства повинні оцінюватися, передусім, з огляду на норми податкового законодавства. При цьому дотримання норм цивільного чи господарського права не означає автоматично реальності вчинення господарської операції. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Таким чином, аналізуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає, що наявність у позивача документів, які відповідно до вимог Податкового кодексу України є підставою для віднесення певних сум до податкового кредиту (податкові накладні, рахунки, акти виконаних робіт тощо) сама по собі не є підставою для їх включення до складу податкового кредиту, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що господарських правовідносин у дійсності не було.

Аналогічні позиції викладені в постанові Верховного Суду України від 21.10.2008 за результатами розгляду скарги Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Євротрейд» до ДПІ про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення та постанові Верховного Суду України від 15.12.2015 за позовом приватного підприємства «Толеран» до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві, треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Грандбізнес», ТОВ «Хербал Голд», ТОВ «Єврокард», ТОВ «СКМ-Альфа-Груп», про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи відповідача про порушення позивачем норм податкового законодавства, є такими, що відповідають фактичним обставинам справи, а відтак, податкові повідомлення-рішення податкового органу є законними і підстави для їх скасування відсутні.

Згідно із частиною першою ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферзь АМР» - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М.Троян

Судді: Н.П.Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.