Справа № 332/78/17 (2-а/332/15/17)
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 березня 2017 року справа № 332/78/17 (2-а/332/15/17)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого судді: Коршуна А.О. (доповідач)

суддів: Панченко О.М. Чередниченка В.Є.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя
на постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2017 р. у справі №332/78/17 (2-а/332/15/17)
за позовом:ОСОБА_1
до: про:Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

31.12.2016р. ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв'язку звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя (далі - УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, судом першої інстанції позов зареєстровано 05.01.2017р. /а.с. 1-3,17/.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.01.2017р. за вищезазначеним адміністративним позовом відкрито скорочене провадження в адміністративній справі №332/78/17 (2-а/332/15/17) та справу призначено до розгляду /а.с. 28/.

Позивач посилаючись позові на те, що він перебуває на пенсійному обліку у відповідача з 01.02.1992р. та отримує пільгову пенсію за списком №2 із зниженням пенсійного віку відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», після призначення пенсії він продовжував працювати до серпня 2016р., у 2016р. йому стало відомо про те, що з лютого 1997р. він набув право на пенсію за віком на загальних підставах відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у зв'язку з чим він 22.12.2016р. звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, за останні роки, але відповідач відмовив у призначенні пенсії оскільки на думку відповідача позивач вже і так отримує пенсію за віком , позивач вважає таку відмову відповідача необґрунтованою та безпідставною з огляду на не, що на момент призначення йому пенсії у 1992р. Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не набув чинності, тому за нормами цього закону йому не могло бути призначено пенсію в 1992р., тому просив суд зобов'язати відповідача здійснити перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 з 22.12.2016р. відповідно до ст.. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком, та здійснити відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2017 р. у справі №332/78/17 (2-а/332/15/17) позовні вимоги задоволено , зобов'язано УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 з 22.12.2016р. відповідно до ст.. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком, та здійснити відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум / а.с. 33-34/.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції від 01.02.2017 р. у даній справі, подав апеляційну скаргу / а.с. 40-41/, у якій посилаючись на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи було зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до ухвалення ним рішення у справі з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, тому просив скасувати постанову суду першої інстанції від 01.02.2017 р. у даній справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали даної адміністративної справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що позивач у справі перебуває на пенсійному обліку у відповідача та з 01.02.1992р. йому було призначено пенсію за віком на пільгових умовах по списку №2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з моменту призначення пенсії по 31.08.2006р. позивач продовжував працювати / а.с. 5,10-13/.

22.12.2016р. позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України за останні три роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком / а.с. 6/, але відповідач листом за вих.. №205/Ч-8 від 27.12.2016р. відмовив у призначенні пенсії за віком з посиланням на те, що позивач у справі вже отримує такий вид пенсії / а.с. 7-9/, зазначені обставини не заперечувались особами, які беруть участь під час розгляду справи.

З адміністративного позову вбачається, що саме вищезазначена відмова відповідача у здійсненні перерахунку пенсії позивача обумовила звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

З постанови суду першої інстанції від 01.02.2017 р. у даній справі / а.с. 26-31/, яка оскаржується в апеляційному порядку відповідачем, вбачається, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення заявлених позивачем позовних вимог, зробив висновок про те, що у даному випадку має місце звернення особи за призначенням іншої пенсії за іншим законом, оскільки позивачу у справі пенсія призначена відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тоді як пенсія відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивачу у справі не призначалась.

Відносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовано положенням Законів України «Про пенсійне забезпечення» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. «б» ст. 13 «Про пенсійне забезпечення» ( в редакції закону чинній на момент призначення позивачу пільгової пенсії за віком - з 01.02.1992р. на підставі поданої ним 01.05.1992р. заяви про призначення пенсії) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: - чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; - жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачу у справі з 01.02.1992р. призначена пенсія саме на підставі вищезазначеної норми Закону України «Про пенсійне забезпечення», на момент призначення такого виду пенсії - пільгова пенсія за віком, позивач мав вік 55 років, такий вид пенсії надавав можливість позивачу продовжувати працювати та отримувати пенсію, і виплата такого виду пенсії позивачу з моменту її призначення не припинялась.

Положення ст. 2 «Про пенсійне забезпечення» та ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, (в редакції законів чинній на момент звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсій - 22.12.2016р. ) передбачають наявність таких видів пенсій :

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Отже приймаючи до уваги вищенаведені фактичні обставини справи колегія суддів вважає, що позивачу у справі з 01.02.1992р. призначена та виплачується відповідачем пенсія за віком, і у даному випадку не відбувається перехід за вибором певного пенсіонера з одного виду пенсії на інший, а положення Законів України «Про пенсійне забезпечення» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції законів чинній на момент звернення позивача -22.12.2016р.) виключають можливість призначення повторно того ж самого виду пенсії одній і тій самій особі.

З огляду на вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що відповідач у справі, який у спірних відносинах виступає у якості суб'єкта владних повноважень, під час прийняття відмови у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до ст.. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» діяв у межах повноважень та у спосіб, який визначено чинним законодавством, у зв'язку з чим така відмова є обґрунтованою та правомірною.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи зробив висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття ним рішення у справі з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 202 КАС України є підставою для скасування такого рішення суду, а тому постанову суду першої інстанції від 01.02.2017 р. у даній справі необхідно скасувати.

Вирішуючи по суті заявлені позивачем позовні вимоги, колегія суддів оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної справи, та приймаючи до уваги, вищенаведені норми законодавства, яке регулює відносини, що виникли між сторонами у справі, вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому позивачу у задоволенні заявлених ним позовних вимог необхідно відмовити у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

На підставі викладеного, ст.ст. 197, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м.Запоріжжя - задовольнити.

Постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2017 р. у справі №332/78/17 (2-а/332/15/17) - скасувати.

В позові відмовити.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко