Справа № 215/3420/16-а(2-а/215/111/16)
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

29 березня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі - УПФУ), в якому просила визнати протиправними дій УПФУ щодо припинення виплати з 1 квітня 2015 року пенсії по інвалідності; зобов'язати УПФУ поновити виплату пенсії по інвалідності з 1 квітня 2015 року та виплачувати в подальшому.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що відповідач своїми діями порушив норми законодавства, що регулюють порядок виплати пенсій, а тому ОСОБА_1 просить задовольнити позовні вимоги.

Постановою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 8 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції, прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суд першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суб'єкт владних повноважень, рішення якого оскаржується, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ та з 11 лютого 2008 року отримує пенсію по інвалідності (ІІІ група інвалідності), призначену відповідно до статті 33 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та продовжує працювати в Управлінні Державної казначейської служби України в Тернівському районі м. Кривого Рогу.

З квітня 2015 року УПФУ виплату пенсії позивачу припинено. Такі дії мотивовано набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-УІІІ, яким абзац 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 квітні 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, який становить шість місяців. Цей строк обчислюється, якщо не встановлено інше, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 звернулась з позовом до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу 4 серпня 2016 року, в якому просила визнати протиправними дії відповідача та зобов'язати поновити їй виплату пенсії з 1 квітня 2015 року.

Про порушення свого права позивачка знала, або могла знати з моменту припинення їй виплати такої пенсії.

Крім того, ОСОБА_1 в адміністративному позові не ставить питання про поновлення строку на звернення до суду.

Згідно з частиною 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної щодо залишення частини позовних вимог з 1 квітня 2015 року по 3 лютого 2016 року без розгляду є правильними.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що 1 квітня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, яким абзац 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 квітні 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Тимчасовий характер цієї норми продовжено до 31 грудня 2016 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911 від 24 грудня 2015 року, який набув чинності з 1 січня 2016 року, та до 31 грудня 2017 року Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набув чинності з 1 січня 2017 року.

Вказана норма на час виникнення спірних правовідносин є діючою та у встановленому законом порядку не визнавалась неконституційною.

Враховуючи те, що з 1 січня 2016 року і до дня винесення судом рішення позивач продовжує працювати на посаді та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», і в цей період стаття 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» містить застереження щодо виплати будь-якого виду пенсії, відповідач, приймаючи рішення про припинення виплати пенсії позивачці, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є правильним.

Такі висновки суду узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального або порушили норми процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2017 року, відмовити.

Матеріали касаційної скарги повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного

суду України (підпис) М.І. Мойсюк