Справа № 227/4223/16-а
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Хоменко Д.Є.
Суддя-доповідач - Блохін Анатолій Андрійович
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року справа №227/4223/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів : головуючого судді Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сухарька М.Г., при секретарі судового засідання Терзі Д.А., за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 січня 2017 року у справі № 227/4223/16-а за позовом ОСОБА_2 до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

03 листопада 2016 року Позивач ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - відповідач) про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 30.07.1980 року перебуває на обліку в ПФУ як пенсіонер за віком на пільгових умовах. З 01.01.2004 року було перераховано пенсію відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 14.03.2014 року отримала дозвіл для виїзду на постійне місце проживання за кордон на територію Російської Федерації до м. Н.Новгород. З 01.06.2014 року виплата пенсії була призупинена. Після того, як повернулась до України, 12.01.2016 року звернулась до відповідача про поновлення виплати пенсії, виплату пенсії було поновлено, однак не була виплачена пенсія за період проживання на території РФ з 01.04.2014 року по 13.01.2016 року. 28.03.2016 року звернулась до відповідача із заявою про виплату пенсії за період з 01.04.2014 року по 13.01.2016 року, але їй відмовили в усній формі з посиланням на ч. 2 ст. 49 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після цього 09.06.2016 року звернулась до відповідача повторно у письмовій формі з тими самими вимогами, але їй також було відмовлено. Вважає дії відповідача неправомірними та необґрунтованими, посилалась на рішення Конституційного суду України № 25-РП/2009 від 07.10.2009 року. Відповідно до якого визнано такими, що не відповідають Конституції України (254к/96-ВР ) (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV ( 1058-15 ).

Постановою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 січня 2017 року у справі № 227/4223/16-а у задоволенні позову - відмовлено. Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.. На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції приймаючи рішення неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, крім того висновки суду не відповідають обставинам справи.

Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримли доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача до судового засідання не прибув, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач з 30.07.1980 року перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії за віком на пільгових умовах. З 01.01.2004 року пенсію перераховано згідно ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до заяви позивача від 12.01.2016 року виплату пенсії було поновлено, оскільки ОСОБА_2

09.06.2016 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про виплату пенсії за період проживання за кордоном з 01.04.2016 року по 13.01.2016 року (а.с.5).

Листом Добропільського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області № 51/1-02-01-08 від 21.06.2016 року було відмовлено у виплаті пенсії за період проживання за кордоном, оскільки не була надана довідка проживання за попереднім місцем мешкання, я саме з території, пенсіонерів якої обслуговує УПФ РФ в Автономному районі Нижній Новгород (а.с.6).

Відповідно довідки Пенсійного фонду Російської Федерації № 525/61/15 від 10.07.2015 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 одержувачем будь-якого виду пенсії в ГУ УПФ РФ в Автозаводському районі не значиться (а.с109). Зазначена довідка позивачкою була надана відповідачу, що підтверджується листом відповідача № 51/1-02-01-08 від 21.06.2016 року.

Позивач у своїх вимогах ґрунтується на ст.ст. 49, 51 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та рішення Конституційного суду України № 25-РП/2009 від 07.10.2009 року.

Пунктом 1 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV ) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: п.2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.ст.1,3,5 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі за текстом - Угода), пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якого вони проживають. Всі витрати, пов'язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, яка надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами. Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди. Згідно ч.1 ст.7 зазначеної Угоди, при переселенні пенсіонера в межах держав-учасників Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Згідно частини 2 статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII ( далі Закон № 1788-XII) пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Суд, враховуючи ст.9 КАС України, зауважує, що при вирішенні адміністративної справи суд керується принципом законності, відповідно до якого, суд вирішує справу на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Конституції України, законів та підзаконних актів.

Відповідач відмовлюячи позивачці у виплаті пенсії за період з 01 квітня 2014 року по 13 січня 2016 року посилався на п.2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 Зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 ( далі Порядок).

Згідно п.2.8 Порядку особи, які одержували пенсію від інших органів і звертаються до органів, що призначають пенсію, надають документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.

Між тим, до своєї заяви позивачка надала довідку Пенсійного фонду Російської Федерації № 525/61/15 від 10.07.2015 року у якій зазначено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 одержувачем будь-якого виду пенсії в ГУ УПФ РФ в Автозаводському районі не значиться.

З огляду на вказане колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на приписи п.2.8 Порядку при відмові у задоволенні заяви позивачки щодо сплати пенсї за вищевказаний період.

Крім того, в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_2 відсутня заява позивачки щодо виїзу її за кордон. Також в матеріалах пенсійної справи відсутні накази відповідача про виплату позивачці пенсії за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон, а також про припинення виплати пенсії. Таким чином, відповідач не приймав відповідних рішень щодо позивачки у зв'язку з її виїздом за кордон.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 25-РП/2009 від 07.10.2009 року, суд вирішив визнати такими, що не відповідають Конституції України (254к/96-ВР) (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV (1058-15).

Слід зауважити, що Конституційним Судом України в зазначеному вище рішенні було вказано, зокрема, таке: «Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії... Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України)... Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.»

Аналізуючи згадане вище Рішення Конституційного Суду України, можна зробити висновок, що пенсія за віком є формою соціального захисту, яка пов'язана насамперед з попередньою трудовою діяльністю та трудовими заслугами особи і не може бути залежною від її місця проживання. Тобто Конституційний Суд України окреслив суттєві умови, які впливають на право на отримання пенсії взагалі, і визначив місце проживання як умову, що не повинна впливати на реалізацію такого права, зокрема такої його складової, як перерахунок пенсії.

На підтвердження зазначеному слід навести рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року. Як зазначив ЄСПЛ, «у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України» (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що вказаних вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суди при розгляді справ зобов'язані застосовувати зазначену вище Конвенцію та враховувати практику ЄСПЛ як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за період з 01.04.2014 року по 13.01.2016 року є законними, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Колегія суддів зазначає, що виниклі у зв'язку з цим спори мають вирішуватися з урахуванням норм процесуального права, - статей 99, 100 КАС.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивачка не вважається такою, що пропустила шестимісячний строк звернення до суду, з огляду на те, що про порушене право їй стало відомо лише 21.06.2016 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при розгляді справи припустив порушення норм матеріального права, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню. На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 24, 195, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 січня 2017 року у справі № 227/4223/16-а - задовольнити. Постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 січня 2017 року у справі № 227/4223/16-а - скасувати. Прийняти нову постанову. Позов ОСОБА_2 до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити. Визнати дії Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області протиправними щодо невиплати ОСОБА_2 пенсії за період з 01 квітня 2014 року по 13 січня 2016 року.

Зобов'язати Добропільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 пенсію за період з 01 квітня 2014 року по 13 січня 2016 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Повний текст постанови виготовлено 03 квітня 2017 року.

Головуючий А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

М.Г. Сухарьок