Справа № 810/106/16
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

21.03.2017 № К/800/22864/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Голубєвої Г.К., Приходько І.В., розглянувши в попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «ТОДО+»
на постановуКиївського окружного адміністративного суду від 30.03.2016
та ухвалуКиївського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2016
у справі №810/106/16
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ТОДО+»
доВасильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, Державної фіскальної служби України
треті особиМіністерство фінансів України, Головне управління ДФС у Київській області
провизнання незаконними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОДО+» звернулось до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати незаконним та скасувати рішення (листи) Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 05.08.2015 №255/10/10-07-15-02 та від 05.10.2015 №311/10/10-07-15-02-17; визнати незаконним та скасувати рішення ДФС України про результати розгляду скарги від 19.10.2015 № 21994/6/99-99-15-02-01-15; зобов'язати Васильківську ОДПІ ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «ТОДО +» податкової декларації з податку на прибуток підприємств за перше півріччя 2015 року (з доповненнями та додатками до неї) до облікових даних позивача в інформаційних базах даних ДФС України.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 30.03.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2016, позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 05.08.2015 №255/10/10-07-15-02 «Про відмову у прийнятті податкової звітності», а також постановлено вважати податкову декларацію з податку на прибуток підприємства ТОВ «ТОДО +» за перше півріччя 2015 року такою, що подана до Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області 31.07.2015.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для відхилення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем 31.07.2015 подано до Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області (Фастівське відділення) податкову декларацію з податку на прибуток підприємства за перше півріччя 2015 року з додатками.

Васильківська ОДПІ листом від 05.08.2015 №255/10/10-07-15-02 «Щодо відмови у прийнятті податкової звітності» повідомила позивача про те, що податкова декларація з податку на прибуток підприємства за перше півріччя 2015 року разом із додатками до неї визнані не прийнятими (не вважається поданою) у зв'язку з порушенням вимог п. 48.3 ст. 48, п. 49.11 ст. 49 Податкового кодексу України, а саме: невірно обрано звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація.

Позивачем 14.09.2015 рішення Васильківської ОДПІ від 05.08.2015 №255/10/10-07-15-02 оскаржено до ГУ ДФС у Київській області та до Міністерства фінансів України.

Міністерство фінансів України листом від 24.09.2015 №31-11130-09-10/30022 повідомило позивача, що його звернення від 14.09.2015 №38 направлене для розгляду та надання роз'яснення до ДФС України.

Васильківська ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, розглянувши скаргу позивача від 14.09.2015 №38, в листі від 05.10.2015 №311/10-10-07-15-02-17 зазначила, що податкова декларація складена з порушенням п. 48.3 ст. 48, п. 49.11 ст. 49 Податкового кодексу України, а саме невірно обраний звітний (податковий період), за який подається декларація, а тому даній декларації було присвоєно статус «До відома».

Рішенням ДФС України від 19.10.2015 №21994/6/99-99-15-02-01-15, за результатами розгляду скарги від 14.09.2015 №38, що надійшла для розгляду на підставі листа Міністерства фінансів України, скаргу позивача залишено без розгляду.

Судами також було встановлено, що подана позивачем податкова декларація з податку на прибуток підприємства за перше півріччя 2015 року в повній мірі відповідає вимогам ст. 48 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим мала бути прийнята контролюючим органом як податкова звітність.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що відмова Васильківської ОДПІ у прийнятті податкової декларації з податку на прибуток підприємства за перше півріччя 2015 року, з підстав невідповідності поданої податкової звітності нормам ст.ст. 48 та 49 Податкового кодексу України, є протиправною, у зв'язку з чим, вважаючи, що для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін належним способом захисту порушених прав позивача у даному спорі є необхідність вважати податкову декларацію з податку на прибуток підприємства ТОВ «ТОДО +» за перше півріччя 2015 року такою, що подана до Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області 31.07.2015, вийшов для цього за межі позовних вимог.

В той же час, позовну вимогу про зобов'язання Васильківську ОДПІ ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «ТОДО +» податкової декларації з податку на прибуток підприємства за перше півріччя 2015 року (з доповненнями та додатками до неї) до облікових даних позивача в інформаційних базах даних ДФС України визнав передчасною та такою, що не підлягає задоволенню.

Відмова в задоволенні позовних вимог про скасування листа Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 05.10.2015 №311/10/10-07-15-02-17 та рішення ДФС України від 19.10.2015 №21994/6/99-99-15-02-01-15 мотивована тим, що такі рішення, прийняті за результатами вирішення податкового спору у порядку досудового врегулювання, не покладають на платника податків будь-якого обов'язку та такі рішення не створюють для позивача юридичних наслідків, тому не є актами реалізації контролюючими органами повноважень у сфері управлінської діяльності.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на наступне.

Згідно з пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Митні декларації прирівнюються до податкових декларацій для цілей нарахування та/або сплати податкових зобов'язань. Додатки до податкової декларації є її невід'ємною частиною.

Відповідно до пункту 46.5 статті 46 Податкового кодексу України форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. У такому ж порядку встановлюються форми податкових декларацій з місцевих податків і зборів, що є обов'язковими для застосування їх платниками (податковими агентами). Форма декларації про майновий стан і доходи (податкової декларації) встановлюється з урахуванням особливостей, визначених пунктом 179.9 статті 179 цього Кодексу. Форма спрощеної податкової декларації, що передбачена пунктом 49.2 статті 49 цього Кодексу, та порядок переходу платників податків на подання такої декларації встановлюються Кабінетом Міністрів України. Форма, порядок та строки подання митної декларації, а також порядок прийняття контролюючим органом митної декларації визначаються з урахуванням вимог митного законодавства України. Державні органи, які встановлюють відповідно до цього пункту форми податкових декларацій, зобов'язані оприлюднити такі форми для використання їх платниками податків.

Згідно пунктів 48.1-48.3 статті 48 Податкового кодексу України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Обов'язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

За приписами пунктів 49.1, 49.2, 49.3 статті 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

Податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Пунктом 49.8 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що стадія прийняття податкової декларації контролюючим органом є, по суті, формальним рівнем податкового контролю, під час якого працівник податкового органу здійснює візуальну перевірку декларації та її аналіз за формальними ознаками. При цьому підставою для невизнання податкової декларації податковою звітністю є такі дефекти її заповнення, які впливають на порядок адміністрування податку.

Пунктом 49.9 статті 49 Податкового кодексу України встановлено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

Відповідно до пункту 49.10 статті 49 Податкового кодексу України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Згідно з пунктом 49.11 статті 49 Податкового кодексу України, у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови.

Пунктом 49.12 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що, у разі отримання відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації платник податків має право: подати податкову декларацію та сплатити штраф у разі порушення строку її подання; оскаржити рішення контролюючого органу у порядку, передбаченому статтею 56 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що податкова декларація Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОДО+» з податку на прибуток підприємства за перше півріччя 2015 року містить усі обов'язкові реквізити, встановлені пунктом 48.3 статті 48 Податкового Кодексу України.

Відмова відповідача у визнанні поданої ТОВ «ТОДО+» декларації з податку на прибуток підприємства за перше півріччя 2015 року податковою звітністю обґрунтована положеннями статті 57 Податкового кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014, без врахування того, що за приписами п. 9 підрозділу 4 Розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (у редакції Закону № 71-VIII) при розрахунку та сплаті щомісячних авансових внесків з податку на прибуток у звітному (податковому) 2015 році мають застосовуватися положення пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України в редакції, що діяла до 01.01.2015. А також того, що на 2015 рік збережено право платника податку, який сплачує авансовий внесок, подати податкову декларацію за перший квартал у разі, якщо він за підсумками першого кварталу звітного (податкового) року не отримав прибуток або отримав збиток.

Водночас, відповідно до п. 49.13 ст. 49 Податкового кодексу України, у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Зважаючи на викладене, цілком обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що у разі порушення права позивача внаслідок неправомірного неприйняття його податкової звітності контролюючим органом, належним способом захисту цього права є також задоволення вимоги - вважати податкову декларацію з податку на прибуток підприємства ТОВ «ТОДО +» за перше півріччя 2015 року такою, що подана до Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області 31.07.2015, що зумовлює подальші обов'язкові та безумовні дії: внесення даних податкової декларації до інформаційних баз податкового органу (одна із позовних вимог).

Однак, скаржник в касаційній скарзі стверджує про порушення судами норм процесуального права та принципу диспозитивності судового процесу, внаслідок задоволення такої позовної вимоги, яка, в свою чергу, позивачем не заявлялась.

Разом з цим, слід відзначити, що відповідно до частини 5 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За приписами частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних та фізичних осіб.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості.

Вказаний принцип також закріплений в частині 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, який визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Виходячи із положень статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Згідно підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України платник податків має право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб).

Виходячи з наведеного, платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси. Втім, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин. Суд, приймаючи постанову про задоволення позовних вимог, повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права та законності, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З наведеного слідує, що поновлюючи порушене право, суд може зобов'язувати суб'єкта владних повноважень вчинити лише такі дії, які передбачені законом.

Згідно частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже, правила адміністративного судочинства допускають випадок, коли суд може вийти за межі вимог адміністративного позову, зокрема у випадку, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів.

Задоволення судом лише позовної вимоги про визнання протиправною відмови прийняти податкову декларацію означає, що відповідне рішення не створило жодних правових наслідків та не відновило порушене право позивача.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованим доводами касаційної скарги, про те, що у разі порушення права позивача внаслідок неправомірного неприйняття його податкової звітності контролюючим органом, належним способом захисту цього права є також задоволення вимоги - вважати податкову декларацію з податку на прибуток підприємства ТОВ «ТОДО +» за перше півріччя 2015 року такою, що подана до Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області 31.07.2015.

Поряд з цим, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для зобов'язання Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «ТОДО +» податкової декларації з податку на прибуток підприємства за перше півріччя 2015 року (з доповненнями та додатками до неї) до облікових даних позивача в інформаційних базах даних ДФС України, оскільки ці вимоги є похідними від попередніх, а здійснення цих дій є прямим обов'язком податкового органу.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Відтак, суди зробили обґрунтований висновок, що така позовна вимога спрямована на майбутній захист прав, свобод та інтересів позивача, які на час розгляду судами даної справи не були порушені, відповідно така вимога є заявленою передчасно.

Стосовно обґрунтованості відмови судами попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог про скасування листа Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 05.10.2015 №311/10/10-07-15-02-17 та рішення ДФС України від 19.10.2015 №21994/6/99-99-15-02-01-15, окрім мотивів, наведених ними, слід також погодитись, що зміст висновків, що викладені у названому рішенні та листі не тягнуть будь-яких правових наслідків для позивача.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права.

Позивач також доводить суду, що відповідач не є контролюючим органом в розумінні п.п.41.1 ст. 41 Податкового кодексу України, а поданні скарги до ДФС України та до Міністерства фінансів України вважаються задоволеними в силу закону. Разом з тим, як вже зазначено, позивач, керуючись п.п.46.1 ст. 46 Податкового кодексу України, в установленому порядку направив податкову декларацію саме контролюючому органу, тобто до Васильківської ОДПІ, дії та рішення якої стали предметом спору. А також, позивач реалізував своє право на адміністративне оскарження до Державної фіскальної служби України, Міністерства фінансів України. Ретельна перевірка судами попередніх інстанцій рішень та дій Васильківської ОДПІ, Державної фіскальної служби України, ГУ ДФС у Київської області та надана їм відповідна юридична оцінка спростовує доводи касаційної скарги щодо залишення поза межами судового контролю і аналізу діяльності цих органів щодо позивача.

Підсумовуючи викладене в сукупності, суди першої та апеляційної інстанцій, повно встановивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надавши їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин, дійшли правильного висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позову, що є підставою відповідно до статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України для залишення ухвалених судових рішень без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОДО+» відхилити.

2. Постанову Київського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2016 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, що беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді Г.К.Голубєва
І.В.Приходько