Справа № 826/23062/15
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Вівдиченко Т.Р.,

Желтобрюх І.Л.,

при секретарі: Нікітіній А.В.,

за участю:

представника позивача Бондаренка В.А.,

представників відповідача Перепелюка О.В., Борозни М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 25 квітня 2016 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖОК.» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖОК.», звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 28.05.2015 № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 25 квітня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні представники відповідача доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, в той час, як представник позивача проти цього заперечував, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом установлено, що посадовими особами Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ЖОК.» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійснені фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Атлант Євротрейд», ТОВтовариством з обмеженою відповідальністю «Бедфорд», ТОВ «Евада Інвест», ТОВ «Клірфілд», ТОВ «Успіх ЮА», ТОВ «Компанія «Омега Люкс», ТОВ «Артрауд», ТОВ «Еколайн-СТ», ТОВ «Сіфорд» за період з 01.09.2014 по 30.09.2014.

За результатами перевірки податковим органом складено акт від 21.05.2015 №39/26-55-22-10/39105605, яким встановлено порушення ТОВ «ЖОК.»:

- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, пунктів 201.4, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 3 334 822,00 грн.;

- підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за 2014 рік на загальну суму 2 770 162,00 грн.

На підставі акта перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення від 28.05.2015:

- №, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 3 462 703,00 грн., у тому числі: 2 770 162,00 грн. - основний платіж, 692 541,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- №, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 5 002 233,00 грн., у тому числі: 3 334 822,00 грн. - основний платіж, 1 667 411,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Вказані податкові повідомлення-рішення є предметом цього позову, оскільки позивач вважає їх протиправними.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суду перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несправедливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень обов»язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих ним спірних рішень.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Так, п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (п.п.139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України).

Отже, формування платником податку витрат, що приймають участь у визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, допускається за умови підтвердження відповідних сум належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а також використання отриманого товару у власній господарській діяльності.

Крім того, відповідно до п. 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, між товариством з обмеженою відповідальністю «ЖОК.» (покупець) та його контрагентами: товариством з обмеженою відповідальністю «Атлант Євротрейд», товариством з обмеженою відповідальністю «Бедфорд», товариством з обмеженою відповідальністю «Евада Інвест», товариством з обмеженою відповідальністю «Клірфілд», товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Омега Люкс», товариством з обмеженою відповідальністю «Артрауд», товариством з обмеженою відповідальністю «Еколайн-СТ», товариством з обмеженою відповідальністю «Сіфорд» укладено типові договори поставок від 01.09.2014 №АТ01/09/14, від 01.09.2014 №БД01/09/14, від 01.09.2014 №ЕВ01/09/14, від 01.09.2014 №КЛ01/09/14, від 01.09.2014 №ОЛ01/09/14, від 01.09.2014 №АР01/09/14, від 01.09.2014 №ЕК01/09/14, від 01.09.2014 №СФ01/09/14, відповідно до яких постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупцю товар, а покупець зобов'язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити оплату його вартості на умовах даного договору.

Предметом постачання є запасні частини, мастила, інші комплектуючі для будівельної техніки, що надалі іменується - товар, найменування, асортимент та кількість якого зазначаються в заявці покупця, яка узгоджується між сторонами за допомогою факсимільного зв'язку, або електронної пошти.

Пунктами 1.3 та 2.1 договорів поставок передбачено, що підтвердженням факту узгодження сторонами асортименту, кількості і ціни товару є прийняття покупцем товару по видатковій накладній постачальника, яка після підписання її обома сторонами має юридичну силу специфікації і є невід'ємною частиною договорів. Найменування, асортимент, марка товару, одиниця виміру, ціна за одиницю товару, вказуються у видаткових накладних, як невід'ємною частиною договорів.

Відповідно до пунктів 2.2 договорів поставок кількість та асортимент товару по кожній окремій партії поставки визначається згідно з заявками покупця та вказується в рахунках-фактурах та видаткових накладних на товар.

Відповідно до пунктів 2.3 договорів поставок якість товару, що поставляється, повинна відповідати ТУ, ДСТУ та ГОСТам на даний Товар, і підтверджуватися сертифікатами якості та/або паспортами якості, чи іншими документами, які необхідні для Товару даного типу.

Пунктами 3.1., 3.6., 3.7. договорів встановлено, що ціни на Товар у Постачальника встановлюються у гривнях і фіксуються в рахунку-фактурі на дату виставлення рахунку-фактури на кожну окрему партію Товару.

Оплата товару Покупцем проводиться в національній валюті України по факту поставки Товару, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника з моменту отримання рахунку-фактури та/або видаткової накладної.

Посилання на номер та дату Договору в платіжному дорученні є обов'язковою умовою.

Відповідно до п. 5.2.Договорів приймання товару за кількістю та якістю здійснюється Покупцем на складі Постачальника, згідно з даними, вказаними в супроводжуючих документах на Товар.

На підтвердження реальності господарських операцій позивачем надано копії договорів поставок від 01.09.2014 №АТ01/09/14, від 01.09.2014 №БД01/09/14, від 01.09.2014 №ЕВ01/09/14, від 01.09.2014 №КЛ01/09/14, від 01.09.2014 №ОЛ01/09/14, від 01.09.2014 №АР01/09/14, від 01.09.2014 №ЕК01/09/14, від 01.09.2014 №СФ01/09/14, видаткових накладних, податкових накладних, замовлень на матеріали, товарно-транспортних накладних, рахунків-фактур, карток рахунків 631 «розрахунки з постачальниками та підрядниками» та 207 «запасні частини».

Розрахунки із контрагентами позивач здійснював у безготівковій формі, на підтвердження чого надав журнали проводок та банківських виписок.

Як зазначає Верховний Суд України, при розгляді справ даної категорії судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу від 14.10.1997 №363, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Згідно з п. 11.1 Правил №363 Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб'єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім'я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Відповідно до товарно-транспортних накладних перевезення вантажу здійснювалось за допомогою наступних транспортних засобів: - ЗАЗ 110557, - FOTON BJ 1043, МАЗ 5354.

При цьому, відповідно до ТТН від 29.09.2014 № АР 210 перевезення товару вагою 1 тонна 200 кілограм здійснювалося транспортним засобом ЗАЗ 110557; ТТН від 26.09.2014 № ЕВ 1901 перевезення товару вагою 2 тонни 400 кілограм здійснювалося транспортним засобом ЗАЗ 110557; ТТН від 26.09.2014 № ЕВ 1902 перевезення товару вагою 2 тонни 300 кілограм здійснювалося транспортним засобом ЗАЗ 110557; ТТН від 26.09.2014 № БД 1901 перевезення товару вагою 5 тонн здійснювалося транспортним засобом FOTON BJ 1043.

Апелянт наголошує, що у транспортного засобу ЗАЗ 110557 технічно допустима вантажопідйомність складає лише 420 кг; а у FOTON BJ 1043 - 1 500 кг.

Перевезення здійснювалось без використання причепу, оскільки в графі «Причіп/напівпричіп» відомості відсутні, що не спростовано і представником позивача під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Крім того, судом апеляційної інстанції залучено до розгляду справи судового експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Юрченка Олександра Олександровича, який в суді підтвердив, що перевезення транспортним засобом вантажу, що перевищує його вантажопідйомність, заявлену виробником, у 5 разів, є неможливим.

Окрім цього, з видаткових накладних вбачається, що в графі «всього на суму» сума зазначена в рублях, що суперечить Конституції України та умовам укладених договорів поставки.

Також, в усіх без виключення ТТН (наявних в матеріалах справи) в графі «відпуск за довіреністю вантажоодержувача» значиться серія та номер довіреності, яка видана ТОВ «ЖОК».

При цьому, позивачем не надано належних доказів видачі відповідним особам товариства довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, з урахуванням вимог Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, яка поширюється на підприємства, установи та організації, їхні відділення, філії, інші відособлені підрозділи та представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 № 99, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.06.1996 за №293/1318.

Відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 № 99 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 12 червня 1996 року за № 293/1318 (далі Інструкція), сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів.

Пунктом 3 вище зазначеної Інструкції передбачено, що бланки довіреностей видаються після їх реєстрації у Журналі реєстрації довіреностей, який має бути пронумерований, прошнурований та скріплений печаткою і підписами керівника і головного бухгалтера підприємства.

Відповідно до п. 39 Порядку заняття торговельною діяльністю і правил торговельного обслуговування населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 №108, всі товари господарюючого суб'єкта мають бути з відповідними документами, наявність яких передбачена чинним законодавством. До таких документів, зокрема, належать: накладні, товарно-транспортні накладні, прибутково-видаткові накладні, сертифікати відповідності державної системи сертифікації або копії зазначених сертифікатів, завірені господарюючим суб'єктом, який відпустив товар, що підлягає обов'язковій сертифікації, тощо.

Так, позивачем не надано акти приймання продукції за кількістю та якістю, сертифікати на товар, довіреності, журнали реєстрації довіреностей на отримання товару та інші супровідні документи, що не підтверджує факту їх надання та не дає можливості зробити висновки щодо зв'язку цих витрат з фінансово-господарською діяльністю підприємства-позивача.

Тобто, позивач не підтвердив факти виконання договорів у зв'язку з відсутністю первинних документів, необхідність яких передбачена умовами цих договорів.

Крім того, в матеріалах справи відсутні платіжні доручення про оплату отриманого товару, які передбачені п. 3.7 договорів поставки.

Також, позивачем не надано доказів подальшої реалізації придбаної продукції або використання останньої в своїй господарській діяльності.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки, господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Підпунктом 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України, передбачено, що розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Як зазначив Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 10.02.2015 у справі №К/800/31223/14, розумні економічні причини можуть бути наявними лише за умови, якщо платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності, а не виключно чи переважно за рахунок відшкодування з бюджету ПДВ. Намір одержати доход лише в зазначений спосіб не можна розглядати як самостійну ділову мету.

Отже, колегія суддів приймає доводи апелянта, що надані позивачем документи не дають можливості встановити реальність здійснених операцій між позивачем та контрагентами, факт їх використання в господарській діяльності позивача, а лише документально фіксують господарські операцій з вищезазначеним контрагентом.

Як зазначає Верховний Суд України, при розгляді справ даної категорії судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Суд звертає увагу, що формальна наявність у покупця первинних документів, необхідних для віднесення певних сум до складу витрат відповідного періоду не є безумовною підставою для віднесення до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість по сумнівним господарським операціям у разі недоведення реальності здійснених господарських операцій та придбання товарів/послуг з метою їх використання у межах господарської діяльності платника податку.

Враховуючи викладене, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що здійснені ним господарські операції з контрагентами носять реальний характер.

Колегія суддів зазначає, що податковим законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, складенням яких мають опосередковуватись ті чи інші господарські операції. Однак, критерієм зменшення бази оподаткування податку на прибуток та формування податкового кредиту є можливість на підставі наявних документів зробити беззаперечний висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання доходу. А відтак, на підтвердження витрат, позивач повинен був надати, зокрема, документи, що свідчать про фактичне виконання постачальниками конкретних видів послуг та про результат виконання кожної послуги та її зв'язок з господарською діяльністю платника податку. Інакше, не прослідковується ділова мета господарюючого суб'єкта та його дійсна зацікавленість в отриманні цих послуг, позаяк відсутність їх реального результату видається марним витрачанням коштів на їх оплату.

Отже, з огляду на всі наведені обставини у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про маніпулювання позивачем даними податкового обліку для штучного формування технічного податкового кредиту.

Крім того, як зазначає Вищий адміністративний суд України в рішенні від 26 березня 2014 року (справа №К/9991/26540/11, платник податку повинен бути розумним та обачливим при виборі контрагента. Перевірка наявності у постачальника державної реєстрації та реєстрації у податковому органі не характеризує підприємство як добросовісного платника, що має ділову репутацію, як конкурентоспроможну особу на ринку відповідних товарів, що діє через уповноважену особу, яка представляє інтереси підприємства. Отже, заходи, спрямовані на отримання витягу з Єдиного державного реєстру та інших документів реєстраційного характеру, не є достатніми, позаяк отримані платником відомості не дозволяють кваліфікувати контрагента як добросовісного партнера, що гарантує виконання своїх зобов'язань через уповноважених представників.

Несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності покладаються на особу, якою укладено відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов'язань та провадження необґрунтованих виплат. У випадку недобросовісності контрагентів покупець несе ризик своєї бездіяльності не лише по виконанню господарсько-правових зобов'язань, але і в рамках податкових правовідносин, позаяк в силу вимог податкового законодавства позбавляється можливості скористатися пільговим порядком обчислення бази оподаткування у зв'язку з відсутністю належним чином оформлених первинних документів.

При цьому, колегія суддів наголошує, що за умови добросовісності позивача, представлення чим-більш ширшого переліку документів на обґрунтування своїх вимог є прямим інтересом останнього та обов'язком, закріпленим статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною першою якої передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору, тому постанова суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.195,196,198,202,205,207,211,212,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 25 квітня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖОК.» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту.

Постанова в повному обсязі складена 31 березня 2017 року.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді Т.Р.Вівдиченко

І.Л.Желтобрюх

Головуючий суддя Губська Л.В.

Судді: Вівдиченко Т.Р.

Желтобрюх І.Л.