Справа № 815/5165/16
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/5165/16

Категорія: 8.3.13 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів Турецької І.О.

ОСОБА_2

за участю секретаря Худика С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення рішення -,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 10.06.2016 року №, яким їй визначено суму грошового зобов'язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 15 989,15 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що при визначені суми податку податковим органом не враховано приписи податкового законодавства та її доводи про те, що права на земельну ділянку нею не оформлені, а на цій ділянці розташовано багатоквартирний житловий будинок, у якому вона має на праві власності нежитлове приміщення. Також зазначила, що вона зареєстрована фізичною особою-підприємцем, платником єдиного податку та використовує приміщення та земельну ділянку у своїй господарської діяльності згідно КВЕД - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, тому, відповідно до положень податкового законодавства, вона звільнена від податку на земельну ділянку, як фізична чи юридична особа. Крім цього вказала, що застосування грошової оцінки для нарахування земельного податку є протиправним, оскільки рішення Одеської міської ради № 41-VI від 28.12.2010 року, яким затверджено зазначену грошову оцінку землі, скасовано постановою Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.04. 2016 року, по адміністративній справі №522/11050/14-а. Зазначені обставини, на думку позивача, є підставою для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року позов задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ДПІ, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції у справі зясовано, що згідно Свідоцтва платника єдиного податку Серії А №121097, позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець, та є платником єдиного податку 3 групи з 01.01 2012 року (а.с.14).

Одним з видів господарської діяльності позивача згідно з КВЕД, код 68.20 є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

10.06.2016 року ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області винесено податкове повідомлення-рішення за № НОМЕР_1 (форми "Ф"), яким позивачу відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено суму податкового зобов'язання за платежем "земельний податок з фізичних осіб" за 2016 рік в розмірі 15 989,15 грн. з граничним строком сплати протягом 60 днів (а.с.10).

Підставою для нарахування податку на землю з фізичних осіб згідно з податковим повідомленням - рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, стали обставини щодо наявності у ФОП ОСОБА_3 на праві приватної власності нежилих приміщень, загальною площею 125,1 кв. м, які знаходяться на першому поверсі житлового будинку № 5 по вул. Ланжеронівській в м. Одесі, на підставі свідоцтва про право власності від 27.08.2007 року серії САВ 306810, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Згідно довідки Управління Держкомзему у м. Одесі №1066 від 24.04.12 року нормативна грошова оцінка 1 м. кв. земельної ділянки становить 4 463,13 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідно до податкового законодавства, позивач як платник єдиного податку не зобов'язаний сплачувати земельний податок, оскільки земельна ділянка використовуються ним для провадження власної господарської діяльності.

Однак, такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне.

Згідно з пп. 14.1.72 та пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до пп. 269.1.1 та пп. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 ПК).

Згідно з п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, передбачено положення ст. 377 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правоможностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до п. 291.3 ст. 291 ПК України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV ПК та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п. 297.1 ст. 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У п. 269.2 ст. 269 ПК України також передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Згідно з пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених п. 297.1 ст. 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою звільнення від сплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Таким чином, у контексті вказаних правових норм ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що автоматично разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Вказана правова позиція відповідає позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 24 листопада 2015 року у справі № 826/14703/13-а (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР 54688775).

У справі, яка розглядається, колегією суддів встановлено, що позивач як фізична особа з 2007 року є власником нежилих приміщень 1-го поверху загальною площею 125,1 м2, що знаходиться в багатоквартирному будинку на вул. Ланжеронівській, 5 в м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27.08.2007 року серії САВ 306810, виданим Виконавчим комітетом Одеської міської ради (а.с. 56).

Згідно відомостей, зазначених у свідоцтві платника єдиного податку, видом господарської діяльності позивача є здавання в оренду власного нерухомого майна (а.с. 14).

07.10.2015 року між позивачем та ФОП ОСОБА_4 укладено договір оренди нежитлового приміщення № 07/10 (а.с.15-21).

Оскільки, як зазначалося вище, надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що автоматично разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване, колегія суддів приходить до висновку, що позивач зобов'язана сплачувати земельний податок.

Досліджуючи обставини щодо вірного обчислення суми грошового зобов'язання та обґрунтованості застосування відповідних показників, коефіцієнтів і ставок при нарахуванні позивачу суми грошового зобов'язання з податку на землю, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно п.1 ст.284 ПКУ органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки рішення щодо ставок земельного податку та надання пільг зі сплати земельного податку юридичними та/або фізичними особами.

На виконання п.1 ст.284 ПКУ, пунктом 9 додатку 1 до Рішення Одеської міської ради від 10.06.2016 року № 6762-VI встановлено ставку земельного податку на 2016 рік - 3 відсотка до власників вбудовано - прибудованих нежитлових приміщень, розташованих в житлових будинках, які використовують дані приміщення для ведення підприємницької діяльності.

Крім того, на підставі п. 289.2 ст. 289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою:

Кi = І:100,

де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

Згідно довідки управління Держкомзему у м. Одесі від 24.04.2012 р. №1066 за адресою м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 5 нормативна грошова оцінка 1 м. кв. земельної ділянки при комерційному використанні дорівнює 4 463,13 грн.

Враховуючи коефіцієнти індексації (2015 рік - 1,249 та 2016 рік - 1,433 ) сума розрахунку земельного податку на 2016 рік складає : 15 989,15 гривень.

При цьому колегією суддів встановлено, що 17.07.2007 року між фізичною особою ОСОБА_3 та Одеською міською радою був укладений договір № 7222 на дольову участь у землекористуванні, згідно умов якого ОСОБА_3 як землекористувач здійснювала оплату за користування 40/1000 частки земельної ділянки площею 16 680 кв.м, що складає 66,72 кв. м., за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 5.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач правомірно та вірно обрахував фізичній особі ОСОБА_3 розмір земельного податку та відповідно до вимог чинного законодавства прийняв оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

При цьому судова колегія не може визнати обґрунтованими доводи позивача про скасування постановою Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 р. у справі № 522/11050/14-а рішення Одеської міської ради №41-VI від 28.12.2010 року "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Одеси", оскільки виконання зазначеної постанови зупинено ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.08.2016 року (а.с.58).

Але за будь-яких обставин, колегія суддів вважає, що наявність спору з приводу законності рішення органу місцевого самоврядування щодо визначення грошової оцінки земель міста Одеси не може бути підставою для звільнення від сплати податку субєктами оподаткування.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що при прийнятті рішення у справі суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 197, п.3 ч.1 ст. 198, ст.202, ч.2 ст.205, ст.ст. 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення рішення скасувати.

Ухвалити у справі нову постанову, якою у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Суддя - доповідач: І.П. Косцова

Судді: Л.В. Стас

ОСОБА_5