Справа № 815/7239/15
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Київ К/800/14158/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів Рецебуринського Ю.Й. (судді-доповідача),

Олексієнка М.М.,

Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом, про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України № 816-15 від 25 листопада 2015 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача прийняти нове рішення, яким визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновків про відмову у задоволенні касаційної скарги з огляду на наступне.

Судами встановлено, що позивач є громадянином Демократичної Республіки Конго. 28 квітня 2009 року вибув на територію Російської Федерації авіарейсом Браззавіль (Республіка Конго) - Аддис-Абеба (Ефіопія) - Дубаї (ОАЕ) - Москва (РФ), у якій перебував протягом п'яти місяців, після чого 20 вересня 2009 року нелегально потрапив на територію України. Під час співбесіди з працівниками міграційної служби позивач повідомив, що на батьківщині він був членом політично-релігійної організації «Bundu die Congo», основною метою якої є дотримання аутентичного вірування та заповітів, а також участь у політичному житті країни. Він був одним з лідерів молодіжного крила організації, та займався популяризацією, та агітацією серед населення країни. На початку 2008 року між «Bundu die Congo» та католицькою церквою виник конфлікт, після чого діяльність «Bundu die Congo» було офіційно заборонено, у зв'язку з чим активісти організації 23-24.02.2008 року в районі Секібанза організували акцію протесту, котрий був розігнаний силами поліції, а активні члени «Bundu die Congo», разом із ОСОБА_3 були заарештовані. Протягом 7 діб заявник перебував під арештом, де зазнав тілесних ушкоджень, звільнення з-під арешту відбулося після внесення грошового викупу. Після звільнення він виїхав до м. Кіншаса, де проживав протягом трьох місяців. Через знайомих заявник дізнався про власний розшук з боку правоохоронних структур, після чого прийняв остаточне рішення виїхати з Демократичної Республіки Конго.

Рішенням ДМС України № 816-15 від 25 листопада 2015 року позивачу відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), оскільки відсутні умови, визначені пунктами 1,13 частини 1 статті 1 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини1 статті 1 вказаного Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 4 частини1 статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті

Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (п.1 ч.1 ст.27 Закону).

Отже, виходячи зі змісту "Конвенції про статус біженців" 1951 року та статті 1 Закону № 3671-VI, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, під час вирішення спірного питання щодо надання позивачу статусу біженця судом повинні враховуватися всі ці чотири підстави. При чому, немає суттєвого значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Також, слід враховувати й те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Відповідно до п.45 "Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців" (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Після проведених інтерв'ю та анкетування позивача не виявлено жодних ознак переслідування. Основною причиною неможливості повернення до країни походження є власне небажання та бажання легально залишитися в Україні з метою подальшого проживання та пошуком кращих економічних та соціальних умов життя.

Так, позивач безперешкодно потрапив через Москву (Російська Федерація) до України. В Москві він перебував протягом 5 місяців. На території Російської Федерації згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивач не звертався за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на розділ 2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з ОСОБА_3 співбесіди і матеріалами справи встановлено, що його твердження щодо небезпеки, яка нібито загрожує йому на батьківщині, є повністю безпідставними, і не мають реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Судам першої та апеляційної інстанцій позивачем не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, не надано доказів того, що він зазнавав переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної групи.

Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 року № 1629-IV метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Колегія суддів вважає правильними висновку судів про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, з яких він має залишитись в Україні не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічною міграцією.

Таким чином, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби обґрунтовано встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про правомірність та обґрунтованість рішення ДМС України № 816-15 від 25 листопада 2015 року.

З урахуванням зазначених обставин та норм права, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права, тому підстав до їх скасування чи зміни немає.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута у порядку і з підстав, передбачених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Ю.Й. Рецебуринський

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман