Справа № 308/2829/16-а
Суддя: Світлик О. М.
Дата ухвалення: 2017-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/2829/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2017 м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Світлик О.М.,

при секретарі судового засідання Гайданці Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Ужгороді та м. Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 про визнання протиправним і скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до інспектора роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у м. Ужгороді та м. Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 про визнання протиправним і скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

У позовній заяві позивач посилається на те, що постановою інспектора роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 від 09.03.2016 року серії ПС2 № 728611 його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

В оскарженій постанові зазначено, що 09.03.2016 року о 07 год. 29 хв. в м. Ужгород на перехресті вул. Кобилянська і вул. Верещагіна він при повороті не подав сигнал світловим покажчиком повороту, чим порушив п. п. «б» п. 9.2. ПДР України. При цьому, у постанові вказано місце розгляду справи: м. Ужгород, вул. Верещагіна, 12, а сама постанова фактично прийнята відповідачем на зазначеному перехресті.

Вказує, що дана постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності є протиправною та підлягає скасуванню, зокрема, посилаючись на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. ст. 7, 279 КУпАП, позивач зазначає, що на порушення цих вимог закону вказаних у даних нормах дій відповідач не вчинив. Серед іншого, він заявляв клопотання про те, що бажає скористатися правовою допомогою адвоката. З посиланням на положення ст. 59 Конституції України, ст. ст. 268, 271, 277 КУпАП, позивач зазначає, що відповідач повинен був відкласти розгляд справи про адміністративне правопорушення, забезпечивши можливість реалізації ним своїх конституційних прав на користування правової допомогою. Натомість відповідач, незважаючи на подання ним згаданого вище клопотання, його не розглядав і не вирішував, розгляд справи не відклав, а відразу виніс оскаржувану постанову про накладення на нього адміністративного стягнення.

Посилаючись на приписи ст. ст. 245, 276, 280 КУпАП та Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року у справі № 5-рп/2015, яке є обовязковим до виконання на території України, зазначає, що розгляд відповідачем справи про адміністративне правопорушення й винесення ним постанови у цій справі на вулиці (на перехресті) є грубим порушенням наведених вище процесуальних норм, що унеможливило досягнення встановлених завдань провадження у справах такої категорії, призвело до упередженого розгляду самої справи й порушення його конституційних прав.

Додатковим свідченням факту порушення відповідачем його прав, на думку позивача, є рішення Європейського суду з прав людини від 15.05.2008 року у справі «Надточий проти України», де у п. 21 цього рішення зазначено, що український уряд визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення.

Таким чином, відповідач при розгляді справи про адміністративне правопорушення та накладенні на нього стягнення беззаперечно порушив його права на захист, що є безумовною підставою для скасування винесеного ним рішення (постанови).

Відтак, притягнувши його до адміністративної відповідальності, відповідач допустив неповне і необєктивне зясування обставин даної справи та не вирішив її в точній послідовності з законом, у звязку з цим слід визнати, що рішення відповідача про притягнення його до адміністративної відповідальності є протиправним.

З посиланням на викладене позивач просить суд визнати протиправною і скасувати постанову інспектора роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 від 09.03.2016 року серії ПС2 № 728611 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення направити на новий розгляд.

У дане судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, однак через канцелярію суду його представник адвокат ОСОБА_3 подав заяву від 31.03.2017 року, відповідно до якої просить розглянути справу без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач інспектор роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядовий поліції ОСОБА_2 у дане судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

У судовому засіданні 27.07.2016 року представник відповідача ОСОБА_4, яка уповноважена представляти інтереси Департаменту патрульної поліції та посадових осіб ДПП в судах усіх юрисдикцій та інстанцій згідно наданої нею довіреності № 90, засвідченої начальником т.в.о. Департаменту патрульної поліції, позов не визнала. У письмових запереченнях на позовну заяву представник відповідача зазначила, що вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими з тих підстав, що позивач визнає дане правопорушення та намагається мотивувати його тим, що здійснюючи поворот праворуч не потрібно вмикати світловий покажчик повороту, через це він і не увімкнув його. На такі твердження позивача поліцейські показали та прочитали в голос ОСОБА_1 п. 9.2. Б ПДР, а саме, водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом. Після чого водій погодився зі своїм правопорушенням та сказав поліцейським, щоб вони йшли виносити постанову. Такі обставини підтверджуються відеозаписом місця події. Поліцейський, виносячи постанову законно оцінив наявні докази за своїм внутрішнім переконанням. Щодо розгляду справи на місці в порядку скороченого провадження та порушення конституційних прав позивача вказує, що для справ даної категорії законодавством України передбачено розгляд на місці в порядку скороченого провадження і таке визначення дав Конституційний Суд України у Рішенні від 26 травня 2015 року № 5-рд/2015. Відповідно до пункту 2.4 зазначеного Рішення скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Відтак, позивач мав можливість на місці ознайомитись із усіма наявними матеріалами справи, надати пояснення, докази, заявити клопотання та отримати правову допомогу в межах скороченого провадження. При накладенні адміністративного стягнення, поліцейський встановив всі обставини справи і прийшов до вірного висновку, що позивач вчинив інкриміноване йому правопорушення. Вищенаведені доводи та долучений до цього заперечення в якості доказу відеозапис місця події повністю спростовують усі твердження позивача, викладені у позовній заяві, а тому просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 782611 від 09.03.2016 року, винесеною інспектором роти № 1 батальйону УПП у м. Ужгороді та Мукачеві рядовим поліції ОСОБА_2, до ОСОБА_1 було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Згідно з вказаною постановою позивач керуючи транспортним засобом «Ford Sierra», номерний знак НОМЕР_1, 09.03.2016 року, 07 год. 29 хв., в м. Ужгород, перехрестя вул. Кобилянська з Верещагіна, при повороті не подав сигнал світловим покажчиком повороту, чим порушив п. 9.2 б) ПДР України.

Вважаючи, що вказана постанова є протиправною, позивач звернувся із позовом до суду.

Кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів (ст. 6 КАС України).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п. 1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобовязані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Пунктом 9.2 «б» Правил передбачено, що водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

У відповідності до ч. 2 ст. 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного розїзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами звязку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти пяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до положень ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення про порушення правил дорожнього руху (частини 1, 2 і 3 ст. 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною 4 ст. 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/15 зазначено, що у частинах першій, другій статті 258 Кодексу визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.

Скорочене провадження у справах про зазначені в цій статті адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладення адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу.

Тобто, вчинене позивачем порушення правил дорожнього руху належить до випадків скороченого провадження на які вказав Конституційний Суд України в рішенні від 26 травня 2015 року № 5-рп/15.

При цьому, ст. 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Частиною 2 ст. 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача субєкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі, суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й обєктивного дослідження справи, однак не зобовязаний підміняти собою осіб, шукаючи доказів виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному процесі, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності свого рішення та висновку, на яких ґрунтується постанова серії ПС2 № 728611 від 09.03.2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Разом з тим, оглянувши наданий представником відповідача відеоматеріал, суд зазначає про те, що працівниками поліції зафіксована лише розмова з ОСОБА_1 після зупинки автомобіля, а не фіксація самого правопорушення.

Водночас, з вказаного відеоматеріалу не вбачається, що ОСОБА_1 були розяснені його права, передбачені ст. 268 КУпАП, згідно приписів якої особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами правомірність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, та не спростовано позицію позивача.

Стаття 62 Конституції України визначає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання протиправною і скасування постанови інспектора роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 від 09.03.2016 року серії ПС2 № 728611 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП є підставними та підлягають задоволенню.

В частині направлення справи про адміністративне правопорушення на новий розгляд позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки адміністративні суди згідно ст. 162 КАС України не наділені такими повноваженнями.

Тому, визнання протиправним та скасування рішення субєкта владних повноважень, а саме постанови є, в даному випаду, належним способом захисту прав позивача, оскільки в повній мірі поновлює права позивача.

Керуючись ст. ст. 11, 70, 71, 86, 106-163, 167, 171-2, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною і скасувати постанову інспектора роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 від 09 березня 2016 року серії ПС2 № 728611 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в порядку та строки, встановлені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5