Справа № 826/11243/16
Суддя: Горбатюк С.А.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року м. Київ К/800/35011/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого, суддіГорбатюка С.А. (доповідач)
СуддівМороз Л.Л.
Стрелець Т.Г.
провівши у касаційному порядку попередній розгляд адміністративної справи за позовом Української асоціації виробників феросплавів та іншої електрометалургійної продукції та Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, треті особи: Публічне акціонерне товариство "Запорізький завод феросплавів", Публічне акціонерне товариство "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат", Публічне акціонерне товариство "Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат", Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Дніпрообленерго", Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Донецькобленерго", Публічне акціонерне товариство "Київенерго" про визнання нечинними рішень за касаційною скаргою Української асоціації виробників феросплавів та іншої електрометалургійної продукції та Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року, колегія суддів,

встановила:

Українська асоціація виробників феросплавів та іншої електрометалургійної продукції (далі - УАВФ та ЕП та Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) "Нікопольський завод феросплавів" в Окружному адміністративному суді м. Києва пред'явили позов до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП, Комісія), треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: ПАТ "Запорізький завод феросплавів", ПАТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат", ПАТ "Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат", треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго", ПАТ "ДТЕК Донецькобленерго", ПАТ "Київенерго" про визнання нечинними рішень.

Просили:

- визнати нечинною повністю з моменту прийняття постанову НКРЕКП від 28 квітня 2016 року № 755 "Про встановлення на травень 2016 року єдиних роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України";

- визнати нечинною повністю з моменту прийняття постанову НКРЕКП від 24 травня 2016 року № 826 "Про встановлення на червень 2016 року єдиних роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України";

- визнати нечинною повністю з моменту прийняття постанову НКРЕКП від 24 червня 2016 року № 1179 "Про встановлення на липень 2016 року єдиних роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України".

В обґрунтування позовних вимог вказали на те, що НКРЕКП при прийнятті оскаржуваних постанов допущені порушення вимог принципу недискримінаційного ціноутворення, принципів гласності та відкритості процедур прийняття регуляторних актів.

Крім того, на їхню думку, прийнятими рішеннями НКРЕКП перевищила законодавчо визначену, гранично допустиму величину підвищення тарифу на постачання електричної енергії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано нечинними повністю з моменту прийняття постанови НКРЕКП:

- від 28 квітня 2016 року № 755 "Про встановлення на травень 2016 року єдиних роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України",

- від 24 травня 2016 року № 826 "Про встановлення на червень 2016 року єдиних роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України",

- від 24 червня 2016 року № 1179 "Про встановлення на липень 2016 року єдиних роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України".

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції НКРЕКП, ПАТ "Київенерго" та ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго" подали апеляційні скарги на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року.

Апеляційні скарги обґрунтовувалися неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Просили скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року та прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено повністю.

З вказаним судовим рішенням суду апеляційної інстанції не погодилися УАВФ та ЕП і ПАТ "Нікопольський завод феросплавів". Ними подана касаційна скарга на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року, в якій касатори просять судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити без зміни постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права.

Зокрема вважають, що висновки щодо правової кваліфікації спірних правовідносин суперечать вимогам чинного законодавства України, мотиви суду апеляційної інстанції ґрунтуються на помилкових доводах сторін, які не мають нормативного підтвердження, а також дискримінаційним підходом НКРЕКП до прийняття ним оскаржуваних в судовому порядку рішень.

Перевіривши правильність застосування Київським апеляційним адміністративним судом норм матеріального і процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та правильність їх правової оцінки, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що при винесенні оскаржуваних рішень Комісія порушила вимоги пункту 2.1 Порядку розрахунку єдиних роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України (далі - Порядок розрахунку єдиних тарифів), затвердженого постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 26 серпня 2005 року №707 "Про затвердження Порядку розрахунку єдиних роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України" (далі - Постанова НКРЕ № 707).

У відповідності до пункту 2.1 Порядку розрахунку єдиних тарифів перехід до Єдиних роздрібних тарифів здійснюється поетапно. На першому етапі граничний рівень підвищення тарифів не може перевищувати 5-ти відсотків рівня тарифів на 1 липня 2005 року, з подальшим щомісячним підвищенням не більш як на 5-ти відсотків рівня тарифів попереднього місяця.

Єдині тарифи для всіх споживачів електричної енергії 1 та 2 класів на території України (крім населення) встановлюються НКРЕ щомісячно.

Скасувавши постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року, та прийнявши нове рішення про відмову у задоволенні позову, Київський апеляційний адміністративний суд у своєму рішенні вказав на таке.

Постанова НКРЕ, якою затверджено Порядок розрахунку єдиних тарифів, приймалася на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 15 серпня 2005 року № 745 "Про перехід до єдиних тарифів на електричну енергію", що відпускається споживачам" (далі - Постанова № 745).

Між тим, вказана Постанова втратила чинність, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2015 року №1106 "Про внесення зміни до пункту 8 додатка до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1996 року №1548 та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 15 серпня 2005 р. №745", яка набрала чинності 01 січня 2016 року.

У зв'язку із цим, пункт 2.1 Порядку розрахунку єдиних тарифів (ним встановлено п'ятивідсоткове обмеження щодо граничного розміру допустимого підвищення єдиного тарифу) застосуванню не підлягає.

Окрім того, зазначаючи, що п'ятивідсоткове обмеження щодо граничного розміру допустимого підвищення єдиного тарифу не підлягає застосуванню, суд апеляційної інстанції урахував положення постанови НКРЕ від 23 грудня 2008 року №1440 "Щодо затвердження на січень 2009 року роздрібних тарифів на електроенергію з урахуванням граничних рівнів тарифів при поступовому переході до формування єдиних роздрібних тарифів для споживачів на території України" (далі - Постанова НКРЕ № 1440), на підставі якої відбувся перехід до єдиних тарифів на електроенергію.

Така правова позиція суду апеляційної інстанції є частково правильною, оскільки вона ґрунтується на повно та всебічно встановлених обставинах справи та відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 квітня 2016 року НКРЕКП була прийнята постанову № 755 "Про встановлення на травень 2016 року єдиних роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України", якою на травень 2016 року встановлено єдині роздрібні тарифи на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України на рівні: 1 клас напруги - 130,68 коп./кВт. год.; 2 клас напруги - 168, 48 коп./кВт. год.

24 травня 2016 року цим органом прийнято постанову № 826 "Про встановлення на червень 2016 року єдиних роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України", якою на червень 2016 року встановлено єдині роздрібні тарифи на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України на рівні: 1 клас напруги - 130, 68 коп./кВт.год.; 2 клас напруги - 168, 48 коп./кВт.год.

24 червня 2016 року прийнято постанову № 1179 "Про встановлення на липень 2016 року єдиних роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України", якою на липень 2016 року встановлено єдині роздрібні тарифи на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України на рівні: 1 клас напруги - 143, 75 коп./кВт.год.; 2 клас напруги - 182, 25 коп./кВт.год.

УАВФ та ЕП і ПАТ "Нікопольський завод феросплавів", вважаючи, що вказаними рішеннями НКРЕКП порушені їхні права, звернулися до суду з цим адміністративним позовом.

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, державним наглядом за безпечним виконанням робіт на об'єктах електроенергетики незалежно від форм власності, безпечною експлуатацією енергетичного обладнання і державним наглядом за режимами споживання електричної і теплової енергії, а також з централізованим диспетчерським (оперативно-технологічним) управлінням регулюються Законом України 16 жовтня 1997 року № 575/97-ВР "Про електроенергетику" (далі - Закон № 575/97).

Відповідно до частини першої - третьої статті 11 Закону № 575/97 державне регулювання діяльності в електроенергетиці провадиться шляхом формування тарифної політики відповідно до законодавства, надання ліцензій на здійснення окремих видів діяльності в електроенергетиці, здійснення контролю за діяльністю суб'єктів електроенергетики та інших учасників ринку електричної енергії та встановлення відповідальності за порушення умов і правил здійснення ними діяльності в електроенергетиці та на ринку електричної енергії.

Органом державного регулювання діяльності в електроенергетиці є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, регулює діяльність суб'єктів природних монополій у сфері електроенергетики та господарюючих суб'єктів, які діють на суміжних ринках, а також виконує інші функції відповідно до законодавства.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону № 575/97 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, встановлює ціни (тарифи) на електричну енергію, що відпускається населенню для побутових потреб, у тому числі диференційовані за обсягами спожитої електричної енергії та/або за групами споживачів.

За приписами пункту 3 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 10 вересня 2014 року № 715/2014 "Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", одним з основних завдань НКРЕКП є забезпечення проведення цінової і тарифної політики у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, у нафтогазовому комплексі, сприяння впровадженню стимулюючих методів регулювання цін.

Пунктом 4 вказаного Положення визначено, що НКРЕКП установлює ціни (тарифи) на електричну енергію, тарифи на її передачу та постачання.

Отже, з наведено вбачається, що саме на НКРЕКП покладається обов'язок зі встановлення тарифів на електричну енергію, і ці повноваження нею були реалізовані шляхом прийняття оскаржуваних рішень.

Щодо доводів позивачів про порушення під час прийняття оскаржуваних рішень процедури прийняття регуляторних актів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 1 Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Водночас, відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 15 Закону України 20 квітня 2000 року № 1682-III "Про природні монополії" рішення комісій, які відповідно до закону є регуляторними актами (крім рішень щодо встановлення тарифів), розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Аналогічне за змістом положення міститься і в Положенні про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Аналіз наведених норм вказує на те, що процес прийняття рішень НКРЕКП про встановлення тарифів, в тому числі на електроенергію, виключено зі сфери регулювання Закону України від 11 вересня 2003 року N 1160-IV "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", а тому, необґрунтованими є доводи позивачів щодо порушення при прийнятті оскаржуваних рішень визначеного вказаним Законом порядку прийняття регуляторних актів.

Щодо доводів позивачів стосовного того, що оскаржувані рішення відповідача порушують принцип недискримінаційного ціноутворення, колегія суддів виходить з такого.

Суди обох інстанцій не встановили в діях відповідача порушень процедури прийняття регуляторних актів, так само, як і не встановили порушень оскаржуваними рішеннями принципу недискримінаційного ціноутворення.

Відповідно до пунктів 2 і 3 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, в оскаржуваних постановах єдині тарифи на електричну енергію встановлюються в однаковому розмірі для кожного класу споживачів, крім населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, на території України та не ставляться в залежність від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану або будь-яких інших ознак, визначених Законом України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні". Жодному із споживачів електроенергії згідно з оскаржуваними рішеннями не надано окремих, відмінних від інших, привілеїв.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про те, що оскаржувані постанови НКРЕКП не порушують принципу недискримінаційного ціноутворення.

Між тим, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року підлягає частковій зміні у мотивувальній частині.

При цьому, колегія суддів виходить із того, що переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вирішив справу правильно по суті, але мотивуючи своє рішення та не порушуючи норм процесуального права, допустив порушення норм матеріального права.

Так, у відповідності до пункту 8 додатка до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1996 р. №1548 "Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)" (далі - Постанова № 1548) у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, регулює тарифи на електроенергію, що відпускається населенню для побутових потреб, та встановлює: граничні рівні цін на природний газ для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів, а також граничні рівні цін на природний газ для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання за погодженням з Мінекономрозвитку; роздрібні ціни на природний газ для потреб населення; тарифи на транспортування магістральними трубопроводами газу природного, нафти, нафтопродуктів, аміаку та етиленових речовин, що поставляються споживачам України; тарифи на закачування, зберігання та відбір природного газу; тарифи на розподіл природного газу та його постачання; за погодженням з Мінекономрозвитку та Мінфіном граничні рівні цін на природний газ для суб'єктів господарювання, які виробляють теплову енергію, у тому числі блочних (модульних) котелень, установлених на дахові та прибудованих (виходячи з обсягу природного газу, що використовується для виробництва та надання населенню послуг з опалення та гарячого водопостачання, за умови ведення такими суб'єктами окремого приладового та бухгалтерського обліку тепла і гарячої води).

Згідно з абзацом дев'ятим частини другої статті 12 Закону № 575/97 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до покладених на неї завдань встановлює ціни (тарифи) на електричну енергію, що відпускається населенню для побутових потреб, у тому числі диференційовані за обсягами спожитої електричної енергії та/або за групами споживачів.

Отже, зазначеними нормативно-правовими актами передбачено право відповідача встановлювати тарифи на електроенергію.

Чіткого розмежування на єдині чи диференційовані тарифи зазначені нормативно-правові акти не містять, що підтверджує наявність права відповідача, з урахуванням поточного стану на ринку електроенергії, встановлювати тарифи на свій розсуд, в межах наданих законом повноважень.

Застосовуючи Постанову № 1440, суд апеляційної інстанції помилково зробив висновок про те, що на її підставі завершився перехід до єдиних тарифів на електроенергію, оскільки з неї вбачається по-перше, факт затвердження для споживачів першого та другого класу напруги роздрібних тарифів на електроенергію на січень 2009 року, по-друге, відсутність будь-яких посилань на обставини, які свідчили б про завершення переходу до єдиних тарифів на електроенергію.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача на момент виникнення спірних правовідносин повноважень встановлювати на свій розсуд або єдині тарифи на електричну енергію, або диференційовані за обсягами спожитої електричної енергії та/або за групами споживачів тарифи на електроенергію.

Зазначене спростовує й висновок суду апеляційної інстанції про закінчення переходу до єдиних тарифів на електроенергію на підставі Постанови № 1440.

Разом з тим, помилковим є посилання суду апеляційної інстанції, як на підставу відмови у задоволенні позову, на втрату чинності Постанови № 745, на виконання якої Постановою НКРЕ № 707 затверджено Порядок розрахунку єдиних тарифів.

Вказана Постанова НКРЕ на момент виникнення спірних правовідносин залишалася не скасованою як тим органом, в межах повноважень якого вона була прийнята, так і тим органом, що на момент виникнення спірних правовідносин мав повноваження на встановлення цін (тарифів) на електроенергію (НКРЕКП).

У зв'язку з наведеним колегія суддів дійшла висновку, що під час вирішення спору Постанова НКРЕ № 707 підлягала застосуванню в частині, що не суперечить іншим чинним на момент виникнення спірних правовідносин нормативно-правовим актам.

Переглядаючи в касаційному порядку рішення суду апеляційної інстанції та перевіряючи правильність застосування норм матеріального права судами обох інстанцій, колегія суддів звертає увагу й на таке.

У відповідності до пункту 2.1 Порядку розрахунку єдиних тарифів перехід до Єдиних роздрібних тарифів здійснюється поетапно. На першому етапі граничний рівень підвищення тарифів не може перевищувати 5-ти відсотків рівня тарифів на 1 липня 2005 року, з подальшим щомісячним підвищенням не більш як на 5-ть відсотків рівня тарифів попереднього місяця.

Єдині тарифи для всіх споживачів електричної енергії 1 та 2 класів на території України (крім населення) встановлюються НКРЕ щомісячно.

Отже, зі змісту пункту 2.1 Порядку розрахунку єдиних тарифів випливає, що він (пункт) визначає порядок встановлення тарифів у процесі поетапного переходу до єдиних роздрібних тарифів на електроенергію і має застосовуватися відповідачем виключно у випадку реалізації такого процесу.

У цій частині слід зазначити, що Постанова НКРЕ № 707, якою затверджено Порядок розрахунку єдиних тарифів, набрала чинності 01 вересня 2005 року та приймалася на виконання іншої постанови Кабінету Міністрів України, зокрема Постанови № 745.

Пунктом 1 Постанови № 745 рекомендовано Національній комісії регулювання електроенергетики застосовувати, починаючи з 1 вересня 2005 року, єдині тарифи на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім тарифів на електричну енергію, що відпускається на побутові потреби населення, населених пунктів та зовнішнього освітлення, а також взяти до відома, що граничний рівень підвищення тарифів не може перевищувати 5-ти відсотків рівня тарифів на 1 липня 2005 року з подальшим щомісячним підвищенням не більш як на 5-ть відсотків рівня тарифів попереднього місяця.

Таким чином, пункт 2.1 Порядку розрахунку єдиних тарифів, яким керувався суд першої інстанції, задовольняючи позов, викладено в редакції, яка свідчить про процес реалізації переходу до єдиних тарифів на електроенергію.

Між тим, з 16 липня 2015 року набрали чинності зміни до статті 12 Закону № 575/97.

Частину другу статті 12 Закону № 575/97 доповнено абзацом дев'ятим, згідно якого Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до покладених на неї завдань встановлює ціни (тарифи) на електричну енергію, що відпускається населенню для побутових потреб, у тому числі диференційовані за обсягами спожитої електричної енергії та/або за групами споживачів.

Отже, на підставі Закону № 575/97 з 16 липня 2015 року регулювання у сфері енергетики зазнало змін, у відповідності до яких концепція переходу виключно до єдиних тарифів втратила актуальність, а встановлення цін (тарифів) на електроенергію для груп споживачів може відбуватися диференційовано.

Крім того, пункт 2.1 Порядку розрахунку єдиних тарифів застосовується лише у випадку реалізації процесу переходу до єдиних тарифів.

Таким чином, пункт 2.1 Порядку розрахунку єдиного тарифу не підлягає обов'язковому застосуванню в силу змін в концепції регулювання встановлення цін (тарифів) на електроенергію, зокрема шляхом надання відповідачу повноважень встановлювати ціни (тарифи) на електричну енергію диференційовано.

Разом з цим, Порядок розрахунку єдиного тарифу в частині застосування пункту 2.1 не може бути застосовано і з інших правових підстав, з огляду на таке.

Юридична сила закону, як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади.

Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України встановлено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм.

Так, відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України, Президент на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України.

Згідно з частиною другою статті 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, у випадку, коли норми підзаконного акта суперечать нормам закону, то слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Постанова № 745 втратила чинність з 01 січня 2016 року. Проте, це не може бути підставою незастосування відповідачем у своїй діяльності Порядку розрахунку єдиних тарифів в іншій його частині, тобто без урахування пункту 2.1 цього Порядку.

Виходячи з суб'єктів нормотворчої діяльності, якими видавалися Постанова НКРЕ № 707 та Постанова № 745, у вирішенні питання про наявність чи відсутність п'ятивідсоткового обмеження, встановленого пунктом 2.1 Порядку розрахунку єдиних тарифів, застосуванню підлягає абзац дев'ятий частини другої статті 12 Закону № 575/97, як акта вищої юридичної сили.

Також це відповідає вимогам частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Вказані положення чинного законодавства не були враховані судом першої інстанції, у зв'язку із чим відсутні підстави для залишення рішення цього суду без зміни. Не враховані вони у повній мірі й судом апеляційної інстанції.

Правильно вирішивши спір по суті, суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення абзацу дев'ятого частини другої статті 12 Закону № 575/97 та взяв до уваги, як окрему підставу для відмови у позові факт втрати з 01 січня 2016 року чинності Постановою № 745.

Переглядаючи справу у касаційному порядку, колегія суддів не встановила обставин, які б свідчили про помилковість скасування рішення суду першої інстанції, у зв'язку із чим відсутні підстави для скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року.

Відповідно до частини третьої статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За правилом, встановленим у статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без зміни, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 2211, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу Української асоціації виробників феросплавів та іншої електрометалургійної продукції і Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року в адміністративній справі за позовом Української асоціації виробників феросплавів та іншої електрометалургійної продукції і Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, треті особи: Публічне акціонерне товариство "Запорізький завод феросплавів", Публічне акціонерне товариство "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат", Публічне акціонерне товариство "Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат", Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Дніпрообленерго", Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Донецькобленерго", Публічне акціонерне товариство "Київенерго" про визнання нечинними рішень - без зміни з урахуванням мотивів, викладених у цій ухвалі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Судді Горбатюк С.А.

Мороз Л.Л.

Стрелець Т.Г.