Справа № 802/172/17-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 березня 2017 р. Справа № 802/172/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Дмитришеної Руслани Миколаївни,

Суддів: Альчука Максима Петровича

Мультян Марини Бондівни

за участю:

секретаря судового засідання: Могиль Тетяни Олександрівни

позивача: Крилова А.О.

без участі відповідачів

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Військової частини НОМЕР_1 (відповідач 1); Державної казначейської служби України (відповідач 2)

про: визнання бездіяльності незаконною та стягнення компенсації

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ; Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності незаконною та стягнення компенсації та морільної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Замостянського районного суду міста Вінниці №2-а-2148-2007 від 23 березня 2007 року Військову частину НОМЕР_2 , правонаступником якої згідно директиви Міністра оборони України від 29.12.2006 року є військова частина НОМЕР_1 , зобов`язано виплатити ОСОБА_1 36 225,07 грн., в якості компенсації за оренду житла в період з 01 січня 2003 року по 28 лютого 2007 року.

Посилаючись на те, що фактично виконання вищезазначеного рішення Замостянського районного суду міста Вінниці №2-а-2148-2007 від 23 березня 2007 року відбулось лише у липні 2016 року (тобто не виконувалось тривалий проміжок часу), без виплати військовою частиною НОМЕР_1 компенсації втрати частини грошових доходів, відповідно до Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 01.03.2017 року ( а.с. 38-40 ), позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з травня 2007 року по червень 2016 року в розмірі 102491,81 грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з травня 2007 року по червень 2016 року в розмірі 102491,81 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність Головного Управління Державної казначейської служби України щодо не виконання постанови Замостянського районного суду м. Вінниці по справі № 2-а-2148-2007 від 23.03.2007 року;

- стягнути з Головного Управління Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди - 9600 грн. за тривале не виконання рішення суду.

14 березня 2017 року в судовому засіданні усною ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням в журнал судового засідання, здійснено заміну неналежного відповідача 2 - Головного Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на належного - Державну казначейську службу України.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та пояснення надані в судовому засіданні, просив адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, явку належних представників не забезпечили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 70, 71).

Разом з тим, в попередньому судовому засіданні, що мало місце 14.03.2017 року, представником військової частини НОМЕР_1 суду були надані письмові заперечення проти позову (а.с. 49-55), мотивація яких зводиться до наступного. Відповідач 1 звертає увагу на те, що порядок обчислення суми компенсації, передбачений ст.3 Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачає застосування суми нарахованого, але не виплаченого доходу за відповідний місяць. Також зазначає, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсій соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата). Висловлюючи своє тлумачення терміну «доходи» у Законі України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», представник відповідача 1 вважає, що компенсація за оренду житла встановлена судовим рішенням має разовий характер, а тому не підлягає нарахуванню.

Враховуючи надані заперечення, відповідач 1 просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позовні вимоги, на його думку, є такими, що суперечать Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

23.03.2007 року Замостянським районним судом м. Вінниці по справі № 2-а-2148-2007 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про невиконання зобов`язання щодо оренди житла прийнято постанову, якою позов задоволено повністю, а саме: стягнуто з військової частини НОМЕР_2 , правонаступником якої згідно директиви Міністра оборони України від 29.12.2006 року є військова частина НОМЕР_1 , на користь позивача кошти в сумі 36225,07 грн., в якості компенсації за оренду житла в період з 01 січня 2003 року по 28 лютого 2007 року ( а.с. 15 ).

На виконання цього рішення суду, 25 липня 2016 року Державна казначейська служба України здійснила перерахування коштів в сумі 36225,07 грн. на банківські реквізити, вказані ОСОБА_1 в поданій до казначейської служби заяви від 24.04.2013 року, що підтверджується доданим до матеріалів позовної заяви платіжним доручення №250 від 25.07.2016 року (а.с. 17). Про зарахування, стягнутих за рішенням Замостянського суду м. Вінниця № 2-а-2148-2007 від 23.03.2007 року, коштів в сумі 36225,07 грн. позивача було повідомлено Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області листом від 04.10.2016 року за №12-13/1241-5283 та Державною казначейською службою України листом від 31.10.2016 року за №5-13/1419-18110 (а.с. 16, 18).

Зазначена обставина, а саме тривале невиконання рішення суду, стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

В силу ст.2 Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» - компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

При цьому необхідною ознакою при вирішенні спору, є встановлення факту нарахування доходу, про що вказано в ст. 3 цього Закону (сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться)).

Також суд зазначає, що з метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року прийнято постанову №159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Згідно п. 1 Порядку №159, його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 2 Порядку №159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

З аналізу вищевказаних норм, вбачається що компенсація втрати частини доходу можлива лише в тому разі, коли така сума доходу була нарахована особі, але не виплачена, та щодо доходів, які не мають разового характеру.

В силу преюдиціального значення постанови Замостянського районного суду міста Вінниці №2-а-2148-2007 від 23 березня 2007 року, суд враховує, що саме постановою суду було визначено суму не виплаченого доходу, на підставі самостійно визначеної позивачем в позовній заяві суми компенсації за оренду житла в період з 01 січня 2003 року по 28 лютого 2007 року, оскільки відповідна компенсація військовою частиною НОМЕР_2 позивачу не нараховувалась.

Таким чином, зобов`язання щодо виплати позивачу компенсації за оренду житла в період з 01 січня 2003 року по 28 лютого 2007 року були спірними, виплата ОСОБА_1 такої компенсації проведена на підставі вищезазначеної постанови Замостянського районного суду міста Вінниці №2-а-2148-2007 від 23 березня 2007 року, а отже колегія суддів дійшла висновку, що ці кошти не є періодичними виплатами, а носять разовий характер і не підпадають під визначення доходів, передбачених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за порушення строків яких сплачується компенсація.

Додатково суд звертає увагу позивача, що окрім іншого, однією з необхідних умов визначених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» для призначення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати є обов`язковість нарахування належного до виплати але не виплаченого доходу. Натомість, як свідчать матеріали справи, компенсація за оренду житла в період з 01 січня 2003 року по 28 лютого 2007 року позивачу була виплачена на підставі рішення суду Державною казначейською службою України, що безумовно свідчить про відсутність нарахування такої компенсації Військовою частиною НОМЕР_1 .

Таким чином, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати компенсація за оренду житла в період з 01 січня 2003 року по 28 лютого 2007 року в розмірі 36225,07 грн. та стягнення вищевказаних коштів, з огляду на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку позовним вимогам спрямованим до Державної казначейської служби України суд зазначає наступне.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" передбачено обов`язковість виконання судових рішень, невиконання рішень суду тягне за собою відповідальність, установлену законом.

За преамбулою та ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" цей закон визначає умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Також вказаним Законом, крім органів державної виконавчої служби, визначено інші органи, до повноважень яких віднесено виконання рішень судів. Так, ч. 2 ст. З Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 № 845 (далі - Порядок № 845).

Пунктом 24 Порядку № 845 визначено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

У разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому пункти 24-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми (абз 2 п. 25 Порядку № 845).

Безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих, зокрема, органом Казначейства документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника (п. 47 Порядку № 845).

Разом з тим, відповідно до абз. 2 підпункту 1 пункту 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку №845, безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України, зокрема за черговістю надходження таких рішень.

На підставі аналізу наведених норм, суд приходить до висновку, що виплата коштів Державною казначейською службою України можлива лише у випадку достатності коштів для виконання судового рішення та в порядку черговості надходження таких рішень.

Під час розгляду справи судом встановлено, що, з метою виконання рішення Замостянського суду м. Вінниці №2-а-2148-2007 від 23 березня 2007 року, а саме стягнення з військової частини НОМЕР_1 , як правонаступника військової частини НОМЕР_2 , компенсації за оренду житла в період з 01 січня 2003 року по 28 лютого 2007 року, позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області з заявою від 24.04.2013 року про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого Замостянським районним судом м. Вінниці від 17.11.2009 року по справі №2-а-2148-2007 (а.с. 60).

До цього, виконання вищевказаного рішення перебувало на виконанні в органі виконавчої служби.

За результатом розгляду поданих позивачем разом із заявою від 24.04.2013 року документів, останні прийняті Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області до виконання, як такі, що подані в строки визначені чинним на час їх подання законодавством, що підтверджується службовою запискою головного спеціаліста юридичного відділу від 25.04.2013 року (а.с. 61).

В подальшому на виконання Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Порядку №845 та у зв`язку з неможливістю виконати протягом двох місяців з дня надходження надісланих ОСОБА_1 документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області листом від 27.06.2013 за №15-10/876-4513 направило їх до Державної казначейської служби України (а.с. 62).

В свою чергу, Державна казначейська служба України листом від 09.09.2014 року за №5-13/5902-20399 повідомила позивача, що заходи щодо перерахунку коштів на його користь будуть здійснені в порядку черговості, після виконання виконавчих документів, які надійшли раніше, та кількість яких складає понад 11800 штук (а.с. 78).

Крім того, судом встановлено, що в лютому 2016 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області на адресу позивача були направлені повідомлення за №12-13/265-901 та №12-33/836-3431 в яких позивачу запропоновано в разі зміни банківських рахунків, на які необхідно зарахувати кошти, що підлягають стягненню на його користь за рішенням Замостянського суду м. Вінниця № 2-а-2148-2007 від 23.03.2007 року, повідомити Головне управляння в строк до 10.06.2016 року про такі зміни із наданням довідки та копії ідентифікаційного номеру (а.с. 79-80).

Також матеріали справи свідчать, що про зарахування стягнутих за рішенням Замостянського суду м. Вінниця № 2-а-2148-2007 від 23.03.2007 року коштів в сумі 36225,07 грн. позивача було повідомлено Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області листом від 04.10.2016 року за №12-13/1241-5283 та Державною казначейською службою України листом від 31.10.2016 року за №5-13/1419-18110 ( а.с. 16, 18 ). Вказані вище обставини не заперечуються і самим позивачем.

З урахуванням встановлених обставин справи суд доходить висновку, що в даному випадку матеріалами справи підтверджується, що Державна казначейська служба України під час виконання вищезазначеної постанови Замостянського суду м. Вінниця № 2-а-2148-2007 від 23.03.2007 року діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовна вимога щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача 2 задоволенню не підлягає.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в статті 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Поряд з цим позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обсягу страждань, яких зазнав позивач, та обґрунтованості розміру моральної шкоди, які могли б бути підставою для задоволення вказаної позовної вимоги.

Із системного аналізу ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення зазначеної позовної вимоги.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій і докази, надані позивачем, колегія суддів дійшла висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами ст.94 КАС України та приймає до уваги, що відповідачем не понесені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:
в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя./підпис/. Дмитришена Руслана Миколаївна

Судді. /підпис/. Альчук Максим Петрович

/підпис/. Мультян Марина Бондівна

Копія вірна.

Суддя:

Секретар: