Справа № 826/19999/14
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного Фонду України про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулась до суду із адміністративним позовом до Управління Пенсійного Фонду України (далі - Відповідач, УПФУ) у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов'язати внести та затвердити зміни в «Порядок подачі та оформлення документів для призначення пенсії», що буде забезпечувати документальне оформлення та реальну виплату пенсії всім українським пенсіонерам, які проживають за межами України, відповідно до рішення Конституційного суду України №25-р/п/2009 від 07.0.2009;

- зобов'язати відповідача визначити уповноважене територіальне управління УПФУ та надати останньому вказівки відновити виплату позивачу пенсії за віком починаючи з 07.10.2009 за межі України у відповідності з Конституцією та чинним законодавством.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов повністю (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони у судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Статтею 159 КАС України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із п.1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2, 1939 року народження, на основі трудового стажу в Україні з 1957 року по 1994 рік отримувала пенсію за віком в районному Управлінні соціального захисту Кіровського району м. Дніпропетровська з 10.05.1994 до виїзду в Ізраїль 24.10.1994.

При виїзді з України ОСОБА_2 отримала в рахунок пенсії аванс за 6 місяців.

Після прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009 від 09.07.2003 по справі № 1-32/2009 відносно відповідності Конституції України положень п. 2 ч. 1 ст. 49 та ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 та у зв'язку з відсутністю в Ізраїлі територіального органу ПФ України, позивач 10.10.2013 року направила Правлінню ПФ України заяву про поновлення виплати їй пенсії на підставі рішення КСУ № 25-рп/2009 від 07.10.2009 або визначення територіального органу Пенсійного фонду щодо розгляду заяви про поновлення пенсії.

Листом від 06.11.2014 № 11347/С-11 Департамент пенсійного забезпечення ПФ України відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» направив для розгляду за належністю вищевказане звернення до ГУ ПФ України в Дніпропетровській області для розгляду по суті,

Листом від 18.11.2014 № С 1741-14 ГУ ПФ України в Дніпропетровській області повідомило ОСОБА_2 про відсутність підстав для виплати пенсії (а.с.19-20).

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови в задоволенні її вимог, звернулась до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу потрібно оскаржувати неправомірні дії ГУ ПФ України в Дніпропетровській області щодо невиконання вимог Закону України «Про звернення громадян» та не передачі за належністю звернення позивача, пред'являючи свої вимоги до відповідного територіального управління ПФ України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За змістом ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічної та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Як вбачається з матеріалів справи, маючи трудовий стаж в Україні з 1957 року по 1994 рік, ОСОБА_2 отримувала пенсію за віком в районному Управлінні соціального захисту Кіровського району м. Дніпропетровська починаючи з 10.05.1994.

24.10.1994 ОСОБА_2, виїхала до Ізраїлю та проживає за адресою: 40700, Ariel, Israel, str. Udfat 3/8.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Тобто, позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для поновлення виплати пенсії пенсійний орган зобов'язаний здійснювати виплату пенсії ОСОБА_2

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин), виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із вимогам ст. 51 вищезазначеного Закону, пенсійне забезпечення громадян України, що живуть за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. Угоди між Україною та державою Ізраїль про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території держави Ізраїль - не існує.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-пр/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано неконституційними. Тобто, конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України», а також рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 року №15-рп/2000 закони, правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону втрачають чинність з 07.10.2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009.

Не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції доводи відповідача, викладені останнім в запереченнях до позовної заяви (а.с.32-35) щодо відсутність нормативно-правових актів, що передбачають умови, норми та механізм виплати пенсій громадянам, що проживають за кордоном, оскільки зазначене не є підставою для відмови в поновленні виплати пенсії позивачу.

Разом з тим, до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про призначення пенсії, адже, у відповідності до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно із ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Таким чином, Пенсійний фонд України, отримавши заяву ОСОБА_2 про поновлення виплати пенсії, зобов'язаний був направити її за належністю до ГУ ПФ України в Дніпропетровській області, що останнім і було зроблено (а.с.17-18).

Між тим, як вбачається зі змісту листа від 18.11.2014 № С 1741-14 ГУ ПФ України в Дніпропетровській області повідомило ОСОБА_2 про відсутність підстав для виплати пенсії, у зв'язку з тим, що ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Разом з тим, угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення на сьогодні не ратифікована Верховною Радою України. Виплата спірної пенсії під час проживання за кордоном буде здійснюватися у разі прийняття Верховною Радою України Закону про ратифікацію за встановленим Угодою порядком.

Відповідно до п. 1.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, а також у містах і районах, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 № 8-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 21.05.2002 за № 442/6730, управління Пенсійного фонду України у районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах є органами Фонду, підпорядкованими відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду.

Пунктом 4.2. вищезазначеного Положення визначено, що управління є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Одними із основних завдань управлінь у районах, містах, районах у містах, а також управлінь Фонду в районах, містах і районах у містах, а також у містах та районах у містах та районах є призначення (перерахунок) пенсій та підготовка документів для їх виплати (п. 2.1 і 2.2 Положення № 8-2).

Таким чином, вищенаведені правові норми дають підстави для висновку, що до компетенції УПФУ, яке є відповідачем по даній справі, питання щодо призначення та поновлення пенсії такій категорії пенсіонерів, як позивач, не відноситься.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не зверталась до належного територіального органу Пенсійного фонду, яким їй призначалась пенсія в 1994 році, у встановленому прядку із заявою встановленого зразка та необхідними документами для поновлення пенсії.

Наведе свідчить про недотримання ОСОБА_2 встановленого законодавством порядку і як наслідок, відсутність у відповідача правових підстав для поновлення пенсії останній.

Натомість, отримавши заяву ОСОБА_2, пенсійним органом 06.11.2014 було надано обґрунтовану відповідь, як це передбачено вимогами Закону України «Про звернення громадян» та скеровано для розгляду за належністю до ГУ ПФ України в Дніпропетровській області для розгляду по суті, як це передбачено ч.1 ст. 44 Закону № 1058-IV.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в даному випадку УПФУ діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги заявлені до останнього не підлягають задоволенню.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу позивача, що для належного способу захисту порушеного права останній необхідно звернутись з позовними вимогами про відновлення виплати пенсії до належного територіального органу Пенсійного фонду, де містяться матеріали пенсійної справи позивача, яким в даному випадку є ГУ ПФ України в Дніпропетровській області.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, УПФУ, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність своїх дій та надано обґрунтовані доводи відмови ОСОБА_2 в поновлені виплати її пенсії, як це передбачено чинним законодавством України.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Карпушова О.В.

Епель О.В.