Справа № 645/5695/16-а
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 р.Справа № 645/5695/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: Пянової Я.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.12.2016р. по справі № 645/5695/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова

про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

29.11.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення №283 від 11.05.2016 року Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова, про відмову у здійсненні перерахунку.

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова () здійснити перерахунок ОСОБА_1 (НОМЕР_1) пенсії з 16.07.2015 року в розмірі 90% грошового утримання працюючого судді без обмеження граничного розміру, виходячи із суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, сума якої з урахуванням довідки Харківського апеляційного господарського суду за №190, 191 від 10.05.2016 року склала 34 450,00 грн. та провести нарахування та здійснити виплату заборгованості, що винила внаслідок такого перерахунку, з урахуванням раніше проведених виплат, без обмеження її максимального розміру у розмірі 363 299,77 грн.

- стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова () на користь ОСОБА_1 (НОМЕР_1) грошову допомогу у розмірі 344 500,00 грн.

- стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова () судовий збір.

Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.12.2016 року позовні вимоги задовілено частково. Визнано протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України у Фрунзенському районі м.Харкова №283 від 11.05.2016 р. про відмову в проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1. Зобовязано Управління Пенсійного фонду України у Фрунзенському районі м.Харкова здійснити з 01.05.2016 р. перерахунок пенсії ОСОБА_1 у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді без обмеження граничного розміру, виходячи із суддівської винагороди для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці, на підставі довідки про заробітну плату №190 від 10.05.2016 р. та №191 від 10.05.2016 р., виданої Харківським апеляційним господарським судом, із збереженням проценту нарахування пенсії у розмірі 90% грошового утримання працюючого судді. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в Фрунзенському районі м.Харкова про нарахування та виплату заборгованості у розмірі 363299,77 грн., стягнення грошової допомоги у розмірі 344500,00 грн. відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив прийняти апеляційну скаргу до розгляду; змінити постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року у справі №645/5695/16 та викласти її наступним чином: задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі; визнати неправомірним та скасувати рішення №283 від 11.05.2016 року Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова, про відмову у здійсненні перерахунку; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова () здійснити перерахунок ОСОБА_1 (НОМЕР_1) пенсії з 16.07.2015 року в розмірі 90% грошового утримання працюючого судді без обмеження граничного розміру, виходячи із суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, сума якої з урахуванням довідки Харківського апеляційного господарського суду за №190, 191 від 10.05.2016 року склала 34 450,00 грн. та провести нарахування та здійснити виплату заборгованості, що винила внаслідок такого перерахунку, з урахуванням раніше проведених виплат, без обмеження її максимального розміру у розмірі 363 299.77 грн. стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова () на користь ОСОБА_1 (НОМЕР_1) грошову допомогу у розмірі 344 500,00 грн..

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що рішення в частині відмови в нарахуванні та виплаті заборгованості у розмірі 363299,77 грн., стягнення грошової допомоги у розмірі 344500,00 грн. та зобовязанні Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова здійснити саме з 01.05.2016 року перерахунок пенсії ОСОБА_1, є необґрунтованим, та таким що постановлене правильно по суті вирішення справи, але із помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права. А тому воно підлягає зміні.

09.03.2017 року до канцелярії Харківського апеляційного адміністративного суду надійшла апеляційна скарга Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова, в якій відповідач просить скасувати постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.12.2016 року по справі №645/5695/16, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання 30.03.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги позивача та апеляційної скарги відповідача рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що предметом адміністративного позову є вимоги позивача, який є суддею у відставці та з 17.08.2015 р. отримує пенсію на умовах, передбачених ст.37 Закону України «Про державну службу», про перерахунок з 16.07.2015 р. його пенсії в розмірі 90% грошового утримання працюючого судді без обмеження граничного розміру, виходячи з суддівської винагороди для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці, на підставі довідки про заробітну плату, виданої Харківським апеляційним господарським судом за №190 від 10.05.2016 р. та №191 від 10.05.2016 р.; здійснення нарахування та виплати заборгованості, з урахуванням раніше проведених виплат, без обмеження її максимального розміру, у розмірі 363299,77 грн.; та стягнення грошової допомоги у розмірі 344500,00 грн., оскільки рішенням відповідача № 283 від 11.05.2016 р. йому відмовлено у проведенні такого перерахунку.

Позивач, не погодившись з вищевказаним рішенням відповідача, звернувся за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що перерахунок пенсії позивача підлягає з 01.05.2016 р., з часу звернення із заявою про перерахунок пенсії, згідно положень ч.4 ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у звязку з неприпустимістю обмеження та звуження конституційного права позивача на достатній життєвий рівень, який відноситься до категорії громадян, що потребує додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, недопущення порушень конституційних гарантій незалежності професійних суддів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

З 01 жовтня 2011 року частину 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» викладено у новій редакції, відповідно до якої, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

У частині 5 вказаної норми Закону визначено, що виплата щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до цієї статті, на період роботи на посадах, які дають право на його призначення або право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених законами України Про прокуратуру, Про наукову і науково-технічну діяльність, Про статус народного депутата України, Про державну службу, припиняється. На цей період призначається і виплачується пенсія відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування. Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Конституційний Суд України Рішенням від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 частину третю, перше, друге, третє речення частини пятої статті 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453-VI у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

У зазначеному Рішенні Конституційний Суд України вказав на те, що Законом №3668-VI змінено визначений Законом № 2453-VI порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон № 3668-VI звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання і його максимальний розмір, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, які полягають у тому, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невідємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у звязку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Верховний Суд України, рішення якого відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України мають враховуватись іншими судами при прийнятті рішення, у постанові від 17 березня 2015 року (справа № 21-371а14) висловив наступну правову позицію: … з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону № 2453-VI в редакції до змін, внесених Законом № 3668-VI: Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанцій дійшов до обґрунтованого висновку, що позивач має право на перерахунок довічного грошового утримання судді, а дії відповідача щодо відмови позивачу у перерахунку пенсії є протиправними.

З урахуванням вищезазначених положень закону та правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові Верховного Суду України від 17 березня 2015 року (справа №21-371а14), позовні вимоги підлягають задоволенню з часу звернення позивача до відповідача щодо проведення перерахунку.

Крім того, відповідно до п. п. 5,6 Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846, днем звернення за перерахунком пенсії вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем подано заяву до Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова про здійснення вищезазначеного перерахунку та Довідку про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 11 травня 2016 року.

Таким чином, до звернення позивача із вищезазначеною заявою про перерахунок її щомісячного грошового утримання судді у відставці у відповідача не було підстав для здійснення перерахунку довічного утримання позивачки та до цього часу з боку відповідача не порушувались її права та інтереси.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова здійснити позивачу перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання з дня прийняття відповідачем відповідної заяви позивача, а саме - з 11 травня 2016 року.

Щодо вимог позивача стосовно стягнення з Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова на користь ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі 344 500,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9 частини пятої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно частин першої, третьої, четвертої статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції, яка діяла на час прийняття Постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 16 липня 2015 року №636-VIII) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною шостою статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

З матеріалів справи вбачається, що на час звільнення ОСОБА_1 з посади судді та відрахування її зі штату Харківського апеляційного господарського суду, набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, яка передбачає виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (16 липня 2015 року).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обовязків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, повязаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У звязку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання позивачем заяви про відставку до Вищої ради юстиції, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки відповідач при розгляді заяви про виплату вихідної допомоги позивачу діяв з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.12.2016 року по справі №645/5695/16-а відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянтів.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова залишити без задоволення.

Постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.12.2016р. по справі № 645/5695/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст ухвали виготовлений 04.04.2017 р.