Справа № 815/5249/16
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/5249/16

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Запорожана Д.В., Романішина В.Л.,

при секретарі Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування Рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №331-16 від 30.06.2016 р.,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 03.05.2014р. рухаючись на території України по автодорозі Херсон-Джанкой-Феодосія-Керч жодних насильницьких дій у відношенні представників влади Російської Федерації не вчиняв, однак Постановою про обрання запобіжного заходу від 15.10.2014року по справі 3/1-235/2014, відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, терміном 2 місяця (до 14.12.2014р. включно). Підставою для винесення вказаної Постанови послугувала підозра у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.318 Кримінального кодексу Російської Федерації (застосування насильства, небезпечного для життя або здоров`я, або загроза застосування насилля у відношенні представника влади чи його близьких у зв`язку з виконанням ним своїх посадових обов`язків), санкція якої передбачає штраф у розмірі до двохсот тисяч рублів або у розмірі заробітної плати, або іншого доходу засудженого за період до вісімнадцяти місяців або примусові роботи на строк до п`яти років, або арешт до шести місяців, або позбавлення свободи на строк до п`яти років. У зв`язку з чим, у період з 14.10.2014р. по 11.12.2014р. ОСОБА_1 знаходився в місцях позбавлення волі, а саме ФКУ СІЗО -1 м.Сімферополь. Після звільнення, запобіжний захід ОСОБА_1 змінено на підписку про невиїзд, та належну поведінку. Вищезазначене послугувало підставою для звернення позивача до органів міграційної служби України з метою визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач побоюється, та не бажає повертатися на територію Російської Федерації де йому може погрожувати позбавлення волі, строком до п`яти років.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність її задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що 17.09.2015р. позивач - ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки наприкінці березня 2014року ОСОБА_1 через Керченський пролив виїхав з м. Москви до Автономної Республіки Крим, де прийняв участь у декількох масових акціях. Зокрема, 03.05.2014року ОСОБА_1 приймав участь у зустрічі лідера кримськотатарського народу ОСОБА_2 , під час якого стався прорив кордону окупованої території Автономної Республіки Крим. У зв`язку з чим, 14.10.2014року на території Криму ОСОБА_1 заарештовано співробітниками МВС РФ, та пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.318 Кримінального кодексу Російської Федерації (здійснення непокори представникам влади). На етапі слідства його розміщено у слідчому ізоляторі м.Сімферополь, де ОСОБА_1 перебував під арештом у період з 14 жовтня2014р. по 11 грудня 2014р., після звільнення з-під якого запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд, однак ОСОБА_1 вирішив повернутись до м.Москви, у якій проживають його дружина та діти, й згодом, на підставі шенгенської візи авіарейсом Москва (РФ) - Берлін (Німеччина), вибув до Німеччини, на території якої 22.05.2015року ОСОБА_1 звернувся за міжнародним захистом, однак 16.07.2015року йому відмовлено у міжнародному захисті, у зв`язку з чим 22.07.2015р. транзитом через Польщу він виїхав з Німеччини на територію України, кордон якої перетнув легально на підставі закордонного паспорта громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 .

За наслідками розгляду справи №2015ОD0294 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , котрий 17.09.2015р. звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, головний спеціаліст відділу по роботі з біженцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області Голотенко В.А., на підставі проведеного інтерв`ю із зазначеним громадянином, та приймаючи до уваги наведені факти, які вимагають подальшої перевірки, складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

02.10.2015р. відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу по роботі з біженцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області Голотенко В.А., стосовно матеріалів справи №2015ОD0294 на громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області видано Наказ №185 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

Також встановлено, що 02.12.2015р. приймаючи до уваги вмотивоване подання головного спеціаліста відділу по роботі з біженцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області Голотенко В.А. щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 , Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області видано Наказ №229 «Про продовження строку розгляду заяви щодо визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту», яким згідно з ч.8 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вирішено продовжити строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту для громадянина РФ ОСОБА_1 , до отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, а також відповідно до ч.12 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вирішено підготувати особову справу для направлення до Державної міграційної служби України з метою прийняття остаточного рішення.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 09.03.2016 року за результатами розгляду особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в ОСОБА_1 відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками расови, національності, громадянства (підданства), або віросповідання, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійного проживання заявника та членів його родини (РФ, м. Москва) відсутні будь-які збройні конфлікти, найближчі родичі особи не зазнавали будь-яких переслідувань або дискримінації у вигляді нелюдського поводження або свавільних арештів з боку діючої влади.

Керуючись положеннями ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи №2015ОD0294 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державною міграційною службою України прийнято Рішення №331-16 від 30.06.2016р., яким відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із означеним рішенням Державної міграційної служби України №331-16 від 30.06.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, позивач ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання його неправомірним та скасування.

В ході судового розгляду встановлено, що наприкінці березня 2014року ОСОБА_1 з м.Москви, через Керченський пролив, виїхав до Автономної Республіки Крим, де прийняв участь у декількох масових акціях, а саме у зустрічі 03.05.2014року лідера кримськотатарського народу ОСОБА_2 , під час якої стався прорив кордону окупованої території Автономної Республіки Крим. У зв`язку з чим, 14.10.2014року співробітниками МВС РФ на території Криму ОСОБА_1 заарештовано, та згідно Постанови Київського районного суду м.Сімферополя про обрання запобіжного заходу від 15.10.2014р. (справа 3/1-235/2014, за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.318 Кримінального кодексу Російської Федерації), обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 2 місяці, тобто до 14.12.2014р. включно.

У період з 14 жовтня 2014р. по 11 грудня 2014р. позивач - ОСОБА_1 знаходився в місцях позбавлення волі, а саме ФКУ СІЗО -1 м.Сімферополь, з котрого звільнений зі зміною міри запобіжного заходу на підписку про невиїзд, та належною поведінкою, про що свідчить наявна у матеріалах справи Довідка від 11.12.2014р. серії ЖЖ №089633.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване позивачем Рішення Державної міграційної служби України №331-16 від 30.06.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, винесено міграційним органом правомірно, та з урахуванням положень чинного законодавства.

Проте з вказаним висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Так, за змістом частини 1 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

У відповідності до частини 11 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами частин 5, 7, 13 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Згідно статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Зі змісту оскаржуваного Рішення Державної міграційної служби України №331-16 від 30.06.2016р. вбачається, що підставою для відмови позивачу ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За змістом пункту 1 частини 1 статті 1 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно п. 196 Настанови з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН загальний правовий принцип полягає в тому, що обов`язок надавати докази лежить на особі, яка подає клопотання, що заявник не в змозі підкріпити свою заяву документальними або іншими доказами, і випадки, коли особа, яка подала клопотання, може надати докази на підтвердження своєї заяви, є швидше винятком, аніж правилом. У більшості випадків особа, яка рятується від переслідування, приїжджає в країну в тяжкому становищі і дуже часто навіть без особистих документів. Таким чином, хоча обов`язок надавати докази лежить на заявникові, задача встановлення та опрацювання відповідних фактів вирішується спільно з перевіряючою особою. У деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які є у її розпорядженні, аби зібрати всі необхідні докази, що підтверджують клопотання. Однак навіть цей незалежний пошук не завжди може увінчатися успіхом, і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним, то перевіряючи особа повинна витлумачити сумніви на користь прохача, якщо немає вагомих причин вважати зворотне.

На підставі п. 10 Пояснювальної записки про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця УВКБ ООН Наявність підтверджуючих доказів на підтримку тверджень заявника підкріплює правдивість зроблених заяв. З іншого боку, враховуючи особливу ситуацію осіб, які шукають притулку, вони не зобов`язані надавати всі необхідні докази. Зокрема, слід звернути належну увагу на той факт, що шукачам притулку часто доводиться залишати свою країну без документів, що засвідчують особу.

Неможливість надати документальне підтвердження на підтримку усних тверджень не повинна, таким чином, перешкоджати прийняттю заяви до розгляду в разі, якщо ці твердження відповідають широко відомим фактам і якщо загальний рівень достовірності заяви досить високий.

За змістом п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

За правилами п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом п. 12 Пояснювальної записки про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця УВКБ ООН Термін «тлумачення сумнівів на користь заявника» використовується в контексті стандарту доказування стосовно фактичних тверджень, зроблених заявником. Враховуючи те, що в заяві про надання статусу біженця заявник не зобов`язаний доводити всі факти з метою повністю переконати співробітника, що приймає рішення, в правдивості всіх своїх фактичних тверджень, співробітник, що приймає рішення, завжди буде мати елемент сумніву відносно фактів, поданих заявником.

У тих випадках, коли співробітник, який приймає рішення, вважає, що історія заявника в цілому є послідовною і переконливою, ніякий елемент сумніву не повинен створювати упередженість щодо прохання, поданого заявником; тобто "сумніви слід тлумачити на користь заявника".

Отже висновки суду першої інстанції щодо абсолютного характеру покладення обов`язку доказування на заявника, а так само і ненадання доказів на підтвердження того, що в регіоні постійного проживання позивача - ОСОБА_1 , та членів його родини (Російська Федерація, м. Москва) здійснюється будь-які збройні конфлікти, родичі позивача зазнавали (зазнають) будь-яких переслідувань або дискримінації, у вигляді нелюдського поводження чи свавільних арештів з боку діючої влади є передчасними та такими, що не узгоджується з встановленими у статті 2 КАС України критеріями, а саме: урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), розсудливість, запобігання несправедливій дискримінації; пропорційність, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Водночас доводи відповідача, що органи виконавчої влади повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до країни походження заявників колегія суддів не сприймає, адже Державна міграційна служба України не позбавлена права звернутись з відповідними запитами до Служби Безпеки України та Міністерства закордонних справ України.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може, зокрема, бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

В ході судового розгляду встановлено, що після подій в Автономній республіці Крим ОСОБА_1 повернувся до м. Москви, у якій проживають його дружина та діти, й згодом, на підставі шенгенської візи, авіарейсом Москва (РФ) - Берлін (Німеччина), вибув до Німеччини, на території якої 22.05.2015року ОСОБА_1 звернувся за міжнародним захистом, однак 16.07.2015року йому було відмовлено у міжнародному захисті, у зв`язку з чим 22.07.2015р. транзитом через Польщу він виїхав з Німеччини на територію України, кордон якої перетнув легально на підставі закордонного паспорта громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 .

Проте колегія суддів зазначає, що позивачу було відмовлено у визнанні статусу біженця, а перебування в третій країні було обумовлене очікуванням рішення про надання притулку.

Крім того у Рішенні ЄСПЛ у справі «Мацюхіна та Мацюхін проти Швеції (Matsiukhina and Matsiukhin v. Sweden)», 31260/04, 21 червня 2005 р. суд визнає, що, у зв`язку з особливою ситуацією, в якій шукачі притулку часто знаходяться, буває необхідним розтлумачити сумніви на їх користь, коли справа стосується оцінки достовірності їх тверджень і документів, наданих на їх підтримку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що Рішення №331-16 від 30.06.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту прийнято Державною міграційною службою України без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), з порушенням принципів розсудливості, запобігання несправедливої дискримінації, пропорційності, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відтак, Рішення №331-16 від 30.06.2016р. про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є неправомірним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які вони посилались в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, а тому, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою адміністративний позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.3 ч.1 ст. 198; п. 4 ч.1 ст. 202; ч.2 ст. 205; ст. 207; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року у справі № 815/5249/16 скасувати, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати Рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №331-16 від 30.06.2016 р.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду 03 квітня 2017 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Д.В. Запорожан

Суддя: В.Л. Романішин