Справа № 826/2588/16
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

24 березня 2017 року м. Київ К/800/8806/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - ГУ ДМС України в м. Києві) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року, ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання неправомірним та скасування рішення від 30 грудня 2015 №898-15 щодо відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення, відмовлено.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Таджикистану, уродженцем міста Душанбе, за національністю - таджик, за віросповіданням - християнин.

25 грудня 2013 року позивач легально покинув Таджикистан. До України прибув через Дубаї у січні 2014 року на підставі національного паспорту.

26 травня 2014 року позивач звернувся до міграційного органу з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань за його політичні переконання та негативні висловлювання на адресу діючої влади Таджикистану.

ГУ ДМС України в м. Києві було повторно розглянуто заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, проведена співбесіда з метою встановлення причин виїзду заявника з території країни свого походження. За результатами повторного розгляду заяви затверджено висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 30 грудня 2015 року №898-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено повідомлення від 15 лютого 2016 року № 30.

Згідно із пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI), біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині або наявність будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя та життя своїх рідних на батьківщині, а тому відповідачем прийнято обґрунтоване рішення від 30 грудня 2015 року №898-15 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні. Натомість, надана позивачем інформація ґрунтується виключно на особистих твердженнях (є суперечливою) і не має документального підтвердження. Крім того, у Таджикистані у нього залишилась сім'я - батьки та брати.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Зазначає, що у випадку повернення позивача до країні походження існує загроза його життю та свободі.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Касаційну скаргу та додані до неї матеріали повернути особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець