Справа № 754/14174/16-а
Суддя: Панченко О. М.
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/99/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 березня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Панченко О. М.

при секретарі - Малинці А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об»єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії та рішення відповідача щодо відмови в призначенні йому пенсії за вислугою років та зобов»зати відповідача призначити йому пенсію за вислугою років згідно зі ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» в редакції Закону від 12.07.2001 року з 02.11.2016 року виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи без обмеження максимального розміру пенсії на підставі наданих документів та довідки Генеральної прокуратури України №1540 від 01.11.2016 року та виплачувати в подальшому; зобов»язати відповідача зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років половину строку навчання на юридичному факультеті Київського університету ім. Тараса Шевченка (2 роки 4 місяці і 25 днів).

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що рішенням Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 07.11.2016 № 16947/06 йому було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років згідно із вимогами Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з тим, що працівники прокуратури права на призначення пенсії відповідно до закону України «Про прокуратуру» з урахуванням п.5 Закону України № 213-V11 від 02.03.2015 не мають. Також, із зазначеного листа вбачається, що відповідачем невірно обрахований його стаж на посадах прокурорів і слідчих - 18 років 0 місяців 10 днів, а відтак і загальний. Вважає, що прийняте рішення є незаконним і таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення, тому був змушений звернутися до суду із зазначеним позовом.

В судовому засіданні позивач подав заяву про зміну вимог адміністративного позову, вказавши, що рішенням Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 16.03.2017 № 4543/06 йому було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років згідно із вимогами Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з тим, що працівники прокуратури права на призначення пенсії відповідно до закону України «Про прокуратуру» з урахуванням п.5 Закону України № 213-V11 від 02.03.2015 не мають. Просив суд про визнання протиправними дій та рішення відповідача щодо відмови в призначенні йому пенсії за вислугою років та зобов»зати відповідача призначити йому пенсію за вислугою років згідно зі ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» в редакції Закону від 12.07.2001 року та виплачувати виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи без обмеження максимального розміру пенсії на підставі наданих документів та довідки Генеральної прокуратури України №1540 від 01.11.2016 року; зобов»язати відповідача зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років половину строку навчання на юридичному факультеті Київського університету ім. Тараса Шевченка (2 роки 4 місяці і 25 днів).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необгрутованість, просив відмовити в їх задоволенні.

Вислухавши пояснення позивача, заперечення на позов представника відповідача, судом було встановлено наступне.

В органах прокуратури України позивач працює з 22.09.1998 року. Безперервний загальний стаж роботи станом на дату звернення, що зараховується у вислугу років становить 20 років 6 місяців 7 днів. Стаж роботи позивача підтверджується завіреною копією трудової книжки НОМЕР_1, що заведена 22.09.1998 року.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивач 09.03.2017 року звернувся до Відповідача з заявою щодо призначення пенсії за вислугою років за нормами Закону України «Про прокуратуру».

16.03.2017 року відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугою років, мотивуючи свою відмову тим, що підстави для призначення пенсії позивачу за вислугою років за нормами Закону України «Про прокуратуру» на день звернення відсутні.

Частиною першою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (в редакції 12.07.2001) встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

До стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Відтак, до 20-річного стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, повинно бути зараховано і половину строку навчання позивача у період з 01.09.1993 року по 19.06.1998 року на юридичному факультеті Київського університету ім. Тараса Шевченка (половина строку навчання становить 2 роки 4 місяці і 25 днів).

Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

При цьому, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, необхідно виходити з наступного.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії.

Відповідно до вимог ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Із загального змісту статті 22 Конституції України можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина ніяким чином не можуть звужуватися. Така ж позиція відображена в ухвалі Київського адміністративного апеляційного суду від 03.02.2016 у справі № 753/20917/15-а.

Відповідно до частини 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2007 від 18.06.2007 року встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004).

Отже, правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації (абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеними нормами, а також розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Така ж правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 17.12.2013 (справа № 21-445а13), від 10.12.2013 (справа № 21-348а13).

Враховуючи викладене, з урахуванням пункту 5 Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 року суд приходить до висновку проте, що Відповідачем звужено соціальні гарантії позивача, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності стажу роботи понад 20 років, у тому числі на посадах прокурорів - понад 10 років, зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку. Крім того, судом встановлено, що позивач постійно сплачував та на даний час продовжує сплачувати передбачені чинним законодавством страхові внески до пенсійного фонду, тому дії відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії є неправомірними.

Необхідно підкреслити, що правова позиція щодо застосування судом вимог законодавства, що є чинним станом на момент виникнення права на призначення пенсії, викладена в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2016 у справі № 755/10124/16-а, яка набрала законної сили.

Крім того, ч. 1ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IVпередбачає рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Як зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Згідно з частиною 1ст.8 КАС України суд при вирішенні справи має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Враховуючи вищенаведене, відповідач у порушення зазначених вище конституційних норм обмежив існуюче у мене право на пенсію за вислугу років, а відтак, його дії є протиправними.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка.

На день першого звернення позивача до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві стаж роботи позивача становив 20 років 6 місяців та 7 днів, у тому числі на прокурорсько-слідчих посадах 18 років 1 (один) місяць та 12 днів, що підтверджується даними трудової книжки НОМЕР_1.

Згідно з частиною 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожний повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Таким чином, обчислення пенсії за вислугою років згідно зі ст. 50-1Закону України «Про прокуратуру» позивачу належить провести з 16.03.2017 року виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи без обмеження максимального розміру пенсії.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку».

Відповідно до частини першої статті 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, констатує, що відповідач не довів, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Таким чином, зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 19, 22 Конституції України, ст.ст.2,6,7,8,9,10-11,70-72,105, 160-163,254КАС України, статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправними дії та рішення Лівобережного об»єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років.

Зобов»зати Лівобережне об»єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років згідно зі ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» в редакції Закону від 12.07.2001 року та виплачувати виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи без обмеження максимального розміру пенсії на підставі наданих документів та довідки Генеральної прокуратури України №1540 від 01.11.2016 року, починаючи з 16 березня 2017 року.

Зобов»язати Лівобережне об»єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років половину строку навчання на юридичному факультеті Київського університету ім. Тараса Шевченка (2 роки 4 місяці і 25 днів).

За рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, а саме Лівобережного об»єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551.21 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий