Справа № 823/225/17
Суддя: А.В. Каліновська
Дата ухвалення: 2017-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року справа № 823/225/17

м. Черкаси

13 год. 05 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Каліновської А.В.,

при секретарі - Баклаженко Н.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Азарова П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до управління Держпраці у Черкаській області про визнання неправомірною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в Черкаський окружний адміністративний суд з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати неправомірною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач необґрунтовано та безпідставно зробив висновок про порушення позивачем вимог трудового законодавства, а саме, що робота консультанта по товарах ОСОБА_4 та прибиральниці ОСОБА_5 має ознаки трудових відносин, чим порушено ст. 24 КЗпП України, виконання ОСОБА_6 роботи з ведення бухгалтерського обліку без укладення трудового договору чи цивільно-правової угоди, чим порушено вимоги ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, а тому протиправно наклав на позивача штраф у розмірі 130500 грн. згідно постанови від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382, оскільки між позивачем та консультантом по товарах ОСОБА_4, прибиральницею ОСОБА_5 укладені цивільно-правові угоди згідно глави 63 Цивільного кодексу України. Крім того, представники позивача наголосили, що ОСОБА_6 не здійснювала роботи з ведення бухгалтерського обліку, а лише допомагала в цьому, у зв'язку з чим з вказаною особою не було укладено трудовий договір чи цивільно-правову угоду. Також представник позивача зазначив, що відповідачем здійснено перевірку з порушенням порядку здійснення державного нагляду (контролю), оскільки у 2016 році діє обмеження (мораторій) на проведення перевірок контролюючими органами та за відсутності порядку проведення перевірки та повноважень управління Держпраці у Черкаській області здійснювати державний нагляд з охорони праці. Крім того, представник позивача зазначив, що у посадових осіб відповідача була відсутня правова підстава для здійснення позапланової перевірки, перелік яких визначений ст.6 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності"

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених вище.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що проведеною перевіркою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з питань додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування відповідачем встановлено, що правовідносини позивача із консультантом по товарах ОСОБА_4 та прибиральницею ОСОБА_5 мають ознаки трудових відносин, оскільки є посадою та професією, а не індивідуально визначеною роботою, без визначення конкретного обсягу робіт. Крім того, виконання ОСОБА_6 роботи з ведення бухгалтерського обліку позивача здійснювалось без укладення трудового договору чи цивільно-правової угоди, що підтверджується поясненнями фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, у зв'язку з чим винесено постанову управління Держпраці у Черкаській області від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382 про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 у розмірі 130500 грн., яка на думку представника відповідача є правомірною та скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що листом від 18.08.2016 гр. ОСОБА_7 клопотала перед управлінням Держпраці у Черкаській області щодо проведення перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 щодо здійснення діяльності без укладання трудових договорів з працівниками.

Державною службою України з питань праці листом №9206/4.1/4.2-ДП-16 від 07.09.2016 надано згоду управлінню Держпраці у Черкаській області на проведення позапланової перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

На підставі наказу від 12.09.2016 №245-Н та направлення від 12.09.2016 №1271 посадовою особою управління Держпраці у Черкаській області в період з 04.10.2016 по 06.10.2016 проведено перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з питань додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування. Результати перевірки оформлені актом №23-07-20/0415.

Вказаною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог чинного законодавства про працю, а саме:

- робота консультанта по товарах ОСОБА_4 та прибиральниці ОСОБА_5 мають ознаки трудових відносин, чим порушено ст. 24 КЗпП України;

- виконання ОСОБА_6 роботи з ведення бухгалтерського обліку без укладення трудового договору чи цивільно-правової угоди, чим порушено вимоги ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України.

На підставі вказаного акту перевірки управлінням Держпраці у Черкаській області винесено оскаржувану постанову від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382 про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 у розмірі 130500 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України від 5 квітня 2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон України №877-V).

Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №100 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 929-р, функції і повноваження Державної інспекції України з питань праці передані правонаступникам Державній службі України з питань праці та її територіальним органам.

Держпраця України у межах повноважень, передбачених законом, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінсоцполітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання.

Відповідно до пункту 7 вказаного Положення, Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи.

Управління Держпраці у Черкаській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці та діє на підставі Положення про правління Держпраці у Черкаській області, затвердженого наказом Державної служби України від 04.02.2015 № 8.

Відповідно до підпункту 11 пункту 4 Положення, Державна служба України з питань праці здійснює державний контроль за дотриманням підприємствами, установами та організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю, законодавства про зайнятість та працевлаштування інвалідів у частині: реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів; подання звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів; виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Згідно абз. 10 п. 4 Положення про Управління Держпраці у Черкаській області, затвердженого наказом Державної служби України від 4.02.2015 № 8, управління Держпраці у Черкаській області здійснює державний контроль за дотриманням підприємствами, установами та організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю, законодавства про зайнятість та працевлаштування інвалідів у частині: реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів; подання звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів; виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до внесених до ст. 259 Кодексу законів про працю України змін, Державна служба України з питань праці має реалізовувати державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. До набуття чинності постановою Кабінету Міністрів України про затвердження порядку проведення перевірок за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, діє Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затверджений наказом Мінсоцполітики від 02.07.2012 № 390, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.07.2012 за № 1291/21603 (далі по тексту - Порядок № 390). Порядком № 390 затверджено форму акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування та форму припису.

Згідно пункту 2 Порядку № 390 право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці (далі - інспектор). Інспектор має право на проведення перевірки за наявності у нього службового посвідчення та направлення на перевірку. Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб'єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», що прямо передбачено п. 3 зазначеного Порядку.

Враховуючи вищевикладене, посилання представника позивача на те, що в управління Держпраці у Черкаській області відсутні повноваження здійснювати державний нагляд з охорони праці, відсутність порядку проведення перевірок вказаним органом - не приймається судом до уваги, з огляду на вищевикладене.

Твердження представника позивача про те, що у відповідача була відсутня правова підстава для здійснення позапланової перевірки ФОП ОСОБА_3 - є необґрунтованими, з огляду на нижчезазначене.

Відповідно до положень п. 3 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів від 02.07.2012 №390, позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 18.08.2016 гр. ОСОБА_7 клопотала перед управлінням Держпраці у Черкаській області щодо проведення перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 щодо здійснення діяльності без укладання трудових договорів з працівниками.

Державною службою України з питань праці листом №9206/4.1/4.2-ДП-16 від 07.09.2016 надано згоду управлінню Держпраці у Черкаській області на проведення позапланової перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

Закон України від 28.12.2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон № 71-VIII), на який посилається відповідач, як на підставу в не допуску посадових осіб позивача до планової перевірки, направлений на врегулювання відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів.

Пунктом 3 Прикінцевих положень вищезазначеного Закону встановлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Зазначене обмеження не поширюється: з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість; з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Відповідно до пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України, контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, його територіальні органи. Органами доходів і зборів є Державна фіскальна служба України та її територіальні органи.

Застосовуючи словосполучення «контролюючі органи» у пункті 3 Прикінцевих положень Закону №71-VIII, законодавець не уточнює на які саме контролюючі органи розповсюджуються встановлені обмеження та не містить положень про те, що поняття «контролюючі органи», що вживаються у тексті цього Закону, необхідно розуміти у визначенні п. 41.1 ст. 41 Податкового кодексу України, з огляду на вказане, суд вважає, що наведене поняття слід застосовувати у розумінні п. 1 Указу Президента України «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» від 23.07.1998 № 817/98, відповідно до якого контролюючі органи - органи виконавчої влади, уповноважені від імені держави здійснювати перевірку фінансово-господарської діяльності суб'єктів підприємницької діяльності.

Проте, Державну службу України з питань праці та її територіальні органи не можна розглядати у розумінні поняття «контролюючі органи», визначеного п. 1 Указу № 817/98, оскільки проведення перевірок фінансово-господарської діяльності суб'єктів підприємницької діяльності не входить до їх повноважень.

Крім того, суд зазначає, що нормами Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05.04.2007, а визначено, що дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають, зокрема, під час здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення (ч. 2 ст. 2 Закону №877-V).

Так, слід звернути увагу, що цю частину було доповнено словами «державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення» відповідно до Закону України від 28.12.2014 №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01.01.2015 року.

Аналізуючи вказані норми права в їх сукупності, слідує висновок, що Державна служба України з питань праці та її територіальні органи не є контролюючими органами в розумінні п. 1 Указу Президента України «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» від 23.07.1998 №817/98, а на проведення перевірок додержання законодавства про працю, що проводяться з метою здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення, не поширюється дія Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05.04.2007.

З огляду на викладене, дія положень пункту 3 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» не поширюється на Державну службу України з питань праці та її територіальні органи при здійсненні перевірок додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю.

В 2015 році діяв мораторій на проведення перевірок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб-підприємців контролюючими органами, в тому числі Державною службою України з питань праці та її територіальними органами у відповідності до Закону України від 28.12.2014 №76-УІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

Пунктом 8 Прикінцевих положень цього Закону визначено, що перевірки підприємств, установ, організацій, фізичних осіб-підприємців контролюючими ) органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня - червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки. Обмеження щодо перевірок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб-підприємців контролюючими органами, зокрема й Держпраці, тривало протягом січня - червня 2015 року; дія вищевказаного мораторію закінчилась 30.06.2015 року, а тому на час призначення проведення управлінням Держпраці у Черкаській області (04-06.10.2016) позппланової перевірки позивача будь-яких обмежень не існувало.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18 лютого 2016 року у справі №К/800/52116/15, ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20 квітня 2016 року у справі №К/800/8791/16.

Таким чином, посилання представника позивача на те, що відповідачем здійснено перевірку з порушенням порядку здійснення державного нагляду (контролю), оскільки у 2016 році діє обмеження (мораторій) на проведення перевірок контролюючими органами - судом не береться до уваги, у зв'язку із вищезазначеним.

Як вбачається з матеріалів справи, перевіркою встановлено, що правовідносини позивача із консультантом по товарах ОСОБА_4 та прибиральницею ОСОБА_5 мають ознаки трудових відносин, оскільки є посадою та професією, а не індивідуально визначеною роботою, без визначення конкретного обсягу робіт. Крім того, виконання ОСОБА_6 роботи з ведення бухгалтерського обліку позивача здійснювалось без укладення трудового договору чи цивільно-правової угоди.

Відповідно до письмових пояснень позивача від 05.10.2016, гр. ОСОБА_6 допомагала і консультувала позивача з бухгалтерського обліку. В судовому засіданні представник позивача уточнив, що вказану допомогу та консультацію позивач отримував від ОСОБА_6 по телефону.

Трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).

Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Верховний Суд України у пункті 7 постанови Пленуму від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Таким чином, посилання представника позивача на те, що ОСОБА_6 не здійснювала роботи з ведення бухгалтерського обліку, а лише допомагала в цьому, у зв'язку з чим з вказаною особою не було укладено трудовий договір чи цивільно-правову угоду - не береться судом до уваги, з огляду на вищезазначене.

Крім того, представниками сторін не заперечується, що ОСОБА_6 була присутня під час позапланової перевірки позивача та надавала посадовій особі управління Держпраці у Черкаській області документи що стосувалися предмету перевірки, а тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 перебувала з позивачем в трудових відносинах, а не лмше консультувала його по телефону.

Частинами 1, 3 ст. 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини перша ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу . Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ст. 837 Цивільного кодексу України).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 Цивільного кодексу України).

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності . За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату .

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Предметом трудових угод є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні цивільно-правових угод, укладених позивачем з фізичними особами, предметами останніх є: послуги виконання обов'язків прибиральниці (гр. ОСОБА_5) та послуги консультанта по товарах (гр. ОСОБА_4), тобто є процес праці, а не її кінцевий результат, оскільки вищевказані фізичні особи систематично виконували певні трудові функції відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк. При цьому, в укладених цивільно-правових угодах не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов'язання виконувати роботи (надавати послуги), тобто праця за цими договорами не є юридично самостійною, а здійснюється у межах господарської діяльності позивача з систематичним виконанням трудових функцій, що підтверджується отриманням оплати за виконану роботу щомісячно за фактичний період часу.

В самих цивільно-правових угодах не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо.

Таким чином, цивільно-правові угоди, укладені позивачем з гр. ОСОБА_5, гр. ОСОБА_4 - мають ознаки трудового характеру.

Крім того, з актів приймання-передачі виконаних робіт до вищезгаданих цивільно-правових угод вбачається, що гр. ОСОБА_5, гр. ОСОБА_4 виконувались послуги із виконання обов'язків прибиральниці та послуги консультанта по товарах, викладання товарів на прилавок, які за своєю суттю є трудовими обов'язками.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова управління Держпраці у Черкаській області від 20.10.2016 №23-07-20/0415-382 про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 у розмірі 130500 грн. - є правомірною та скасуванню не підлягає.

Згідно із ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідача обґрунтував свою позицію з посиланням на норми законодавства України.

Натомість представник позивача вмотивованих доводів на підтвердження позову не навів.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 14, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.В. Каліновська

Повний текст постанови виготовлено 03.04.2017.