Справа № 825/2262/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/2262/16 Головуючий у 1-й інстанції: Бородавкіна С.В.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника позивача Куделі Ю.М., представників відповідача Красножон В.В., Гуцман Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області до Комунального закладу «Обласний центр профілактики та боротьби зі СНІДом» про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до п. 1.2.2.1 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Чернігівській області на IІ квартал 2016 року, на підставі направлень на проведення ревізії від 11.04.2016 № 199, № 200 та від 13.05.2016 № 203, працівниками контролюючого органу проведено ревізію фінансово-господарської діяльності КЗ «ОЦПБ зі СНІДом» за період з 01.01.2013 по 30.04.2016, за результатами якої складено акт від 23.06.2016 № 04-21/08.

На підставі висновків акту ревізії КЗ «ОЦПБ зі СНІДом» було направлено вимогу щодо усунення порушень законодавства від 27.07.2016 № 25-04-158-14/4843, відповідно до п.п. 1, 3 якої за позивачем встановлені порушення:

- п.п. 1.5, 1.7, 2.2.1, 2.2.3.б, 2.4.5.12, 3.4.7 «Умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення», затверджених спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Міністерства охорони здоров'я України від 05.10.2005 № 308/519 та п. 7 таблиці 1 додатку 2 до них, було безпідставно нараховано та виплачено заробітної плати (оплата праці за фактично невідпрацьований робочий час, необґрунтовані підвищення посадових окладів за шкідливі і важкі умови праці, завищення посадових окладів);

- п. 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02.02.2011 № 98, впродовж охопленого ревізією періоду працівникам Центру було необґрунтовано виплачено коштів на відрядження та проведено оплату праці за фактично невідпрацьований час.

У зв'язку із наведеним, ДФІ у Чернігівській області (Управління) вимагало від відповідача усунути виявлені порушення законодавства в установленому законом порядку.

Оскільки вимоги в частині відшкодування КЗ «ОЦПБ зі СНІДом» на користь обласного бюджету м. Чернігова коштів в сумі 63 211,55 грн. відповідачем не виконані, позивач звернувся до суду з позовом про їх стягнення.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, даний спір має вирішуватись за правилами адміністративного судочинства. Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такий висновок помилковим.

Як вбачається з матеріалів справи, даний позов пред'явлено органом державного фінансового контролю до суб'єкта господарювання у зв'язку із тим, що останнім не забезпечено виконання вимоги позивача щодо усунення виявлених під час ревізії фінансово-господарської діяльності недоліків.

Так, приписами пунктів 7, 8, 10, 13 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надано наступні права:

- пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства;

- порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства;

- звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів;

- при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та, у разі виявлення порушень законодавства, пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. Зазначені вимоги спрямовані на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині є обов'язковими до виконання.

Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Так, при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначити їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Верховного Суду України у справах № 21-204а13, № 21-40а14 та № 21-89а14.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Приписами частини другої статті 21 КАС встановлено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз припису наведеної норми дає підстави для однозначного висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

В іншому випадку, спірні відносини з приводу відшкодування шкоди (стягнення збитків, в тому числі й на користь держави) носять приватно-правовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

Враховуючи, що спірні відносини виникли внаслідок невиконання підконтрольною установою вимоги про відшкодування збитків, завданих державі та направлені лише на стягнення з відповідачів грошових коштів, внаслідок порушення ними фінансової дисципліни, а отже є деліктними, тому з урахуванням їх приватно-правового характеру вони мають бути вирішені в порядку господарського судочинства.

Таку ж позицію підтримав Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 29 липня 2016 року по справі № 808/5712/15. Про те, що спори за позовами фінансових інспекцій про стягнення коштів в рахунок відшкодування виявлених ревізією збитків не мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства зазначав також і Верховний Суд України у постанові від 26 жовтня 2016 року (№ 21-1664а16).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, адміністративний суд не є «судом, встановленим законом» у розумінні ст. 6 Конвенції для розгляду позовних вимог, що стосуються реєстру акцептованих вимог кредиторів, оскільки, як зазначалося, такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 КАС постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 157 КАС передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного порушення судом першої інстанції норм процесуального права, постанова Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 198, 203, 205, 207, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року скасувати.

Провадження у справі закрити.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 30.03.2017.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.