Справа № 802/1159/16-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1159/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Богоніс Михайло Богданович
Суддя-доповідач: Сушко О.О.
29 березня 2017 року
м. Вінниця
Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Сушка О.О.
суддів: Залімського І. Г. Смілянця Е. С. ,
за участю:
секретаря судового засідання: Томашук А.В.,
позивача: ОСОБА_1
представників відповідачів: Скляра О.В., Тарадай Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України та управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень,
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся в суд з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ управління ДМС України у Вінницькій області № 18 від 18.05.2016 року "Про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту"; визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України "Про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" № 34-16 від 13.07.2016 року.
Відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 22.09.2016 року вказаний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачами подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим, апелянти просять скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.
В судовому засіданні представники відповідачів вимоги апеляційної скарги підтримали та просили суд їх задовольнити.
Позивач в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Нальчик, Кабардино-Балкарської Республіки, Російської Федерації. За національністю вірменин, громадянин Російської Федерації.
З 1996 по 2005 року навчався в гімназії № 14 (м. Нальчик), а з 2005 року по 2010 рік - у Кабардино-Балкарському Державному університеті за спеціальністю юриспруденція.
Позивач офіційно неодружений, однак перебуває у релігійному шлюбі (нікях) з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Має дитину ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Батьківство заявника не встановлено офіційно.
З 2007 року по 2012 рік позивач працював тренером із плавання у ООО "Сіндіка". Після закінчення Університету надавав юридичні послуги, відповідно до складених договорів.
У 2012 році позивач виїхав з території Російської Федерації в Єгипет з метою вивчення арабської мови і перебував там з 28.09.2012 року по 27.01.2013 року, а в подальшому з 27.01.2013 року по 26.08.2014 року позивач проживав на території Туреччини на підставі Ікамету (дозвіл на проживання в Туреччині), де заключив релігійний шлюб, підробляв тренером з плавання.
26.08.2014 року позивач прибув на територію України для участі в АТО на Сході країни.
З 03.09.2014 року по 20.10.2014 року позивач відповідно до довідки від 28.03.2016 року, що видана командиром добровольчого батальйону "Крим" ОСОБА_4 , брав безпосередню участь в АТО.
У період 12.11.2014 року по 01.03.2015 року позивач перебував на території Республіки Молдова, а 01.03.2015 року позивач прибув до України вдруге.
Згідно з матеріалами особової справи позивача, на території Російської Федерації стосовно нього винесено 2 постанови про оголошення заявника в міжнародний розшук від 25.12.2014 року та від 27.02.2015 року.
12.03.2016 році позивач був затриманий працівниками відділу захисту національної державної безпеки управління Служби безпеки України у Вінницькій області, як особа, що перебуває у міжнародному розшуку за скоєння злочину, передбаченого ст.208 Кримінального кодексу Російської Федерації.
Відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2016 року щодо позивача прийнято рішення про застосування тимчасового арешту до 20.04.2016 року та надходження запиту про його видачу від компетентних органів Російської Федерації.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2016 року стосовно позивача прийнято рішення про відмову у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (екстрадиційний арешт) і застосувати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26.04.2016 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.04.2016 року про відмову в задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (екстрадиційний арешт) щодо позивача та обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання - скасовано, постановлено нову ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання виконувача обов`язки прокурора Вінницької області Максимюка A.C. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (екстрадиційний арешт) щодо позивача.
25.04.2016 року позивач звернувся до управління ДМС України у Вінницькій області із заявою - анкетою про визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту.. 25.04.2016 року позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні № 003079, строк дії якої встановлено до 25.05.2016 року.
18.05.2016 року, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи управління ДМС України у Вінницькій області, прийнято наказ №18 від 18.05.2016 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
27.05.2016 року позивач подав скаргу до ДМС України на рішення (наказ №18 від 18.05.2016 року) управління ДМС України у Вінницькій області.
13.07.2016 року, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи ДМС України, прийнято рішення № 34-16 від 13.07.2016 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Суд першої інстанції при ухваленні оскарженої постанови виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.
Так, згідно ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. №3671-VI (далі Закон №3671-VI) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця,а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Аналізуючи підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, слід зазначити таке.
Як встановлено з протоколу співбесіди від 27.04.2016 року, що проведена працівниками управління ДМС України у Вінницькій області та інших письмових доказів, позивач знаходиться за межами країни своєї національної належності, тобто за межами Російської Федерації.
Позивач зазначає про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Водночас побоювання стати жертвою переслідування пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: релігії, політичних поглядів.
Також, позивач заявив про небажання користуватися захистом країни свого походження (Російської Федерації) внаслідок обґрунтованих побоювань за своє здоров`я та життя.
Так, з матеріалів адміністративної справи встановлено, що відповідно до постанови старшого оперуповноваженого 4 відділення відділу ЗКСТБ УФСБ Росії КБР майора Гумінова А.Х. від 27.02.2015 року, а також постанови оперуповноваженого напрямку розшуку ОМВС Росії по Магарамкентському району капітана поліції Мустафаєва К.М від 20.12.2014 року, позивача оголошено в федеральний та міжнародний розшук. При цьому у розшукових справах зазначено, що проти позивача порушено кримінальні справи за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.222 (Незаконне придбання, передача, збут, зберігання, перевезення або носіння зброї, її основних частин, боєприпасів), ч. 1 ст.318 (Застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, або загроза застосування насильства відносно представника влади або його близьких у зв`язку з виконанням ним своїх посадових обов`язків) та ч.2 ст. 208 (Організація незаконного збройного формування або участь в ньому) Кримінального кодексу Російської Федерації.
Відтак, відмовляючи позивачу в наданні дозволу на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту управління ДМС України у Вінницькій області та ДМС України правомірно виходили з того, що у випадку коли особа покидає країну свого походження з метою уникнення кримінальної відповідальності, така особа не може лише із тих підстав, бути визнана біженцем або особою, що потребує додаткового захисту на території України.
Що стосується висновку позивача щодо його переслідування з боку Російської Федерації за релігійною ознакою, то його суд першої інстанції вірно не взяв до уваги, оскільки ті події на які посилався позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, не стосуються його особисто або релігійної общини, до якої він належить.
При цьому, слід зазначити, що відповідачами не в повній мірі досліджено та надано правову оцінку факту участі позивача в АТО, як обставині, яка могла б бути підставою для надання йому статусу біженця, та не вірно відмовлено в оформлені документів із посиланням на правовий статус позивача як комбатанта, виходячи з наступного.
Згідно довідки від 28.03.2016 року, що видана командиром добровольчого батальйону "Крим" Наріманом Біляловим, з 03.09.2014 року по 20.10.2014 року позивач брав безпосередню участь в АТО.
Крім того, факт участі позивача в проведені АТО у складі добровольчого батальйону "Крим" також досліджувався в рішеннях Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2016 року, від 19.04.2016 року та у рішенні Апеляційного суду Вінницької області від 26.04.2016 року щодо обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі (екстрадиційного арешту).
Водночас, представник відповідачів у своїх поясненнях зазначив, що факт участі позивача в АТО у складі добровольчого батальйону "Крим" не заперечується та під сумнів стороною відповідачів не ставиться.
В силу ч. 3 ст. 72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.
Таким чином, що факт участі позивача в проведенні АТО підтверджується документально, представником відповідачів не заперечується, відтак вважається доведеним при розгляді даної адміністративної справи.
Надаючи оцінку наслідкам для позивача його участі в АТО, слід звернути увагу на наступне.
За змістом ч. 2 ст. 208 Кримінального кодексу Російської Федерації передбачено кримінальну відповідальність за участь в озброєному формуванні, що не передбачене федеральним законом, а також участь на території іноземної держави в військовому формуванні, не передбаченому законодавством цієї держави в цілях, що суперечать інтересам Російської Федерації.
Слід зауважити, що участь громадян Російської Федерації у АТО на території України в складі добровольчих батальйонів на стороні української армії, кваліфікуються компетентними органами Російської Федерації саме за ст. 208 Кримінального кодексу Російської Федерації.
Крім того, позивач пояснив, що він брав участь в проведенні АТО у складі добровольчого батальйону «Крим» внаслідок свої особистих та політичних поглядів.
В свою чергу, про переслідування осіб, які беруть участь у проведені АТО в Україні у складі українських добровольчих батальйонів зі сторони Російської Федерації свідчать повідомлення у засобах масової інформації, зокрема на сайті СК РФ: http://rn.sledcom.ru/press/smi/item/1063338, в статті "Наемнику сделали скидку на раскаяние" від 30.08.2016 року, зазначається, що "Ленінский районний суд Кірова виніс вирок безробітному Станіславу Кривокоритову, обвинуваченому в найманстві. За участь у військових діях на Сході України в складі батальйону "Азов" проти ополченців самопроголошених республік кіровчанин був засуджений до двох з половиною років позбавлення волі і обмеження волі ще на рік після звільнення - це менше, ніж передбачено санкцією статті за якою його обвинувачено".
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність об`єктивної сторони обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань в Російській Федерації за ознаками, політичних поглядів та за участь в АТО на стороні української армії, в складі добровольчого батальйону "Крим".
Тобто, факт участі позивача в проведенні АТО у складі добровольчого батальйону «Крим» є тією обставиною, що утворює об`єктивний критерії побоювання позивача стати жертвою переслідувань з боку Російської Федерації, оскільки утворює той склад злочину передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ.
Щодо суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань в Російській Федерації, слід зазначити наступне.
Як вже зазначалося, суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).
Так, позивач звертаючись до управління ДМС України у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив про побоювання стати жертвою переслідувань внаслідок своїх політичних та релігійних поглядів, а також через його участь у АТО на Сході України.
Разом з тим, як вказав позивач під час затримання працівниками відділу захисту національної державної безпеки управління Служби безпеки України у Вінницькій області, йому стало відомо, що він перебуває у міжнародному розшуку за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.222, ч. 1 ст. 318, ч. 2 ст.208 Кримінального кодексу. Російської Федерації. А також до нього доведено той факт, що вже розпочато екстрадиційні процедури до країни походження, тобто Російської Федерації.
Отже, реальна можливість проведення екстрадиційних процедур та фактичне повернення до країни походження позивача, створюють передумови для переслідування позивача за участь у АТО на стороні української армії. Участь позивача в АТО компетентними органами Російської Федерації кваліфікуватимуться як злочин, відповідальність за який передбачено за ч.2 ст. 208 Кримінального кодексу Російської Федерації.
Тобто, у позивача сформувалась суб`єктивна сторона обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань в Російській Федерації, така як позивач побоюється, що він буде підданий кримінальному покаранню за участь у збройному конфлікті на території України в складі добровольчого батальйону "Крим".
Таким чином, підсумовуючи наведене, відповідно до вимог п.п. 1 чи 13 ст. 1 Закону №3671, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року, встановлено наявність усіх чотирьох основних підстав, в тому числі об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання, за наявності яких особі може бути надано статус біженця чи визнано її такою, що потребує додаткового захисту.
Також варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини (абз. 10 п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1).
Як вказав представник відповідачів позивач з 12.11.2014 року по 01.03.2015 року перебував в Республіці Молдові. Прибувши в Україну вдруге, а саме 01.03.2016 р., заявник також не звернувся до ДМС України з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а проживав на території України нелегально до моменту його затримання відповідними державними органами України. Таким чином, на думку представника відповідачів, позивач порушив вимоги ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". При цьому, представник відповідача вказав, що тривале перебування (4 місяці) на території Республіки Молдова та нехтування можливістю звернення за захистом до компетентних органів цієї країни відображає низький рівень побоювання заявника.
Однак, з вказаними доводами суд не погоджується з огляду на наступне.
Як зазначалося, 26.08.2014 року позивач прибув на територію України для участі в АТО на Сході країни. З 03.09.2014 року по 20.10.2014 року позивач відповідно до довідки від 28.03.2016 року, що видана командиром добровольчого батальйону "Крим" Наріманом Біляловим, брав безпосередню участь в АТО.
У період 12.11.2014 року по 01.03.2015 року позивач перебував на території Республіки Молдова, а 01.03.2015 року прозивач прибув до України вдруге.
12.03.2016 році позивач був затриманий працівниками відділу захисту національної державної безпеки управління Служби безпеки України у Вінницькій області, як особа, що перебуває у міжнародному розшуку за скоєння злочину, передбаченого ст.208 Кримінального кодексу Російської Федерації. Під час затримання працівниками управління Служби безпеки України у Вінницькій області позивача також повідомлено про те, що розпочату процедуру його екстрадиції до Російської Федерації.
25.04.2016 року позивач звернувся до управління ДМС України у Вінницькій області із заявою - анкетою про визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту Крім того, 25.04.2016 року позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні № 003079, строк дії якої встановлено до 25.05.2016 року
Зважаючи на вказане, на переконання суду, формування суб`єктивного критерію обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідування у позивача відбулося вже під час його перебування на території України, а усвідомлення можливості реального повернення на територію Російської Федерації та притягнення до кримінальної відповідальності, сталося саме під час його затримання працівниками управління Служби безпеки України у Вінницькій області, що і стало приводом для його звернення до управління ДМС України у Вінницькій області із заявою від 25.04.2016 року.
Відтак, доводи відповідача про те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (зволікання з її поданням до компетентних міграційних органів) свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, є безпідставними та необґрунтованими.
Також суд зазначає, що відповідачами досліджувалися вказані вище обставини, однак управління ДМС України у Вінницькій області та ДМС України дійшли висновку, що позивач внаслідок його участі в АТО, володіє статусом комбатанта, що в свою чергу є перешкодою для надання йому статусу біженця. Суд із вказаними висновками не погоджується із таких мотивів.
Так, будь-які воєнні дії ведуться збройними силами воюючих держав. У праві збройних конфліктів збройні сили поділяються на дві категорії осіб, а саме: ті, що воюють, або комбатанти, і ті, що не воюють, або некомбатанти.
Статтею 43 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08.06.1977 року (Конвенцію із застереженнями ратифіковано указом Президії Верховної Ради УРСР від 03.07.1954 року "Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12.08.1949 року про захист жертв війни"; Додатковий протокол до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (далі - Протокол I), від 08.06.1977 року ратифіковано із заявою указом Президії Верховної Ради УРСР від 18.08.1989 року) визначено загальне визначення комбатанта, що відноситься до всіх міжнародних збройних конфліктів, включаючи як особовий склад регулярних збройних сил, так і партизанські формування.
Положеннями п. 1 ст. 43 Протоколу І встановлено, що збройні сили сторони, що перебуває в конфлікті, складаються з усіх організованих збройних сил, груп і підрозділів, що знаходяться під командуванням особи, відповідальної перед цією стороною за поведінку своїх підлеглих, навіть якщо ця сторона представлена урядом чи властями, не визнаними супротивною стороною.
Тобто, комбатанти - це особи, які входять до складу збройних сил воюючої держави, що мають право брати участь у воєнних діях (п. 2 ст. 43 Протоколу І).
При цьому, правовий статус комбатанта включає: 1) право застосовувати військову силу; 2) бути об`єктом застосування військової сили аж до фізичного знищення; 3) право на поводження з ним як з військовополоненим у разі потрапляння в руки ворога. Військова сила не застосовується до комбатанта у разі його поранення або потрапляння в полон.
Крім того, відповідно до положень Женевських конвенцій про захист жертв збройних конфліктів від 12.08.1949 року до комбатантів належать: особовий склад збройних сил сторони, що перебувають у збройному конфлікті; особовий склад ополчення і добровольчих загонів, що входять і не входять до складу збройних сил; особовий склад організованих рухів опору і партизанських формувань, якщо вони відповідають таким умовам: а) мають на чолі особу, відповідальну за своїх підлеглих; в) мають певний і виразно видимий здалека відмітний знак; с) відкрито носять зброю; (і) дотримуються у своїх діях законів і звичаїв війни; члени екіпажів торгових суден і цивільної авіації, які безпосередньо беруть участь у воєнних діях; населення не окупованої території, яке береться за зброю, якщо воно відкрито носить зброю та дотримується законів і звичаїв війни.
Таким чином, комбатантами вважаються особи, які входять до складу збройних сил воюючої сторони (за винятком тих, що не воюють), беруть безпосередню участь у воєнних діях, застосовують військову силу та можуть бути об`єктом застосування військової сили.
Однак, з огляду на наведені ознаки поняття "комбатанта" та фактичні обставини у справі, позивач таким статусом не володіє, зважаючи на наступне.
Як зазначалося, в період з 03.09.2014 року по 20.10.2014 року позивач брав безпосередню участь в проведенні АТО в складі добровольчого батальйону "Крим". Вказаний факт сторонами не заперечується та не оспорюється.
Так, факт участі позивача у військових діях на території України мали місце у період з 03.09.2014 року по 20.10.2014 року, є таким, що мав місце в минулому та на дату проведення працівниками управління ДМС України у Вінницькій області співбесіди (27.04.2016 року) з позивачем вказані обставини були відсутні. Тобто, позивач, починаючи із 21.10.2014 року не є особою, яка входить до складу військового об`єднання (Збройних Сил України, добровольчих батальйонів, тощо), не бере участь у військових діях, не є суб`єктом та не може бути об`єктом застосування військової сили.
В свою чергу, слід зауважити, що посилання представника відповідачів на протокол співбесіди проведеної управлінням ДМС України у Вінницькій області з позивачем від 27.04.2016 року щодо можливої участі позивача у військових діях, у випадку якщо з боку держави йому буде запропоновано контракт про військову службу із вигідними для нього умовами, до уваги не беруться, оскільки жодним чином не впливають на статус позивача, та не дають підстав вважати його комбатантом.
Так само, наданні позивачем пояснення, що зафіксовані у протоколі співбесіди від 27.04.2016 року жодним чином не наділяють його статусом комбатанта, оскільки на момент звернення позивача до управління ДМС України у Вінницькій області він активних військових дій не проводив, участі у збройних формуваннях не брав. Тому, управління ДМС України у Вінницькій області дійшло помилкового висновку щодо статусу позивача під час його звернення із заявою про надання дозволу на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відтак, рішення відповідачів, що прийняті на основі помилкових висновків та суперечать вимогам Закону № 3671-VI і прийняті з порушенням вимог чинного законодавства України, в тому числі міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України є необґрунтованими та протиправними, відтак підлягають скасуванню.
Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи спростовують висновки управління ДМС України у Вінницькій області та ДМС України про відсутність передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI підстав для надання позивачу дозволу на оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та свідчать про їх помилковість.
Відповідно до ч. 8 ст. 12 Закону №3671-VІ, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, або суд прийняв позитивне рішення за скаргою заявника, протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак, відсутні підстави для скасування такого рішення.
Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Державної міграційної служби України та управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року - без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 31 березня 2017 року.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Залімський І. Г. Смілянець Е. С.