Справа № 815/7268/16
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2017-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7268/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року м.Одеса

11год. 00хв.

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1, в якій позивач просить суд визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №234 від 07.12.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним та скасувати його; зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що у 2016 р. він звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. 14.12.2016 р. позивач отримав Повідомлення №5/1-459 від 07.12.2016р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №234 від 07.12.2016р., у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача. Разом з чим, на думку позивача, рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки прийнято без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. На думку позивача, він не належить до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.8 Закону, оскільки заява ОСОБА_1 не носить характеру зловживання у розумінні п.6 ст.8 Закону. Так, оскільки позивач виїжджав із країни походження через побоювання за своє життя та здоров'я, та не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст.8, на який відповідач посилається, то на думку ОСОБА_1, його заява про звернення за захистом в Україні не може вважатися необгрунтованою. Зокрема, про обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров'я, свідчить причини виїзду позивача, які підтверджуються інформацією по країні його походження.

Вищенаведені факти підтверджують, що у міграційної служби не було підстав вважати заяву позивача необґрунтованою.

У додаткових поясненнях від 27.03.2017р. представник позивача наводить додаткову інформацію щодо дотримання прав людини в Індії, яку просив врахувати при прийнятті судового рішення за його позовом.

Відповідач у запереченнях просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. При цьому, на переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обставини, позивачем надано не було, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог, направлених на легалізацію його перебування в Україні, а не з метою отримання захисту.

Представник позивача 27.03.2017р. подав письмове клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.

В судовому засіданні 27.03.2017 року судом ухвалено призначити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянином Індії, уродженцем штату Андхра Прадеш, с. Гуаргемуру та мешканцем м. Бхіма Варам. За національністю індус, за віросповіданням індуїст.

Позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області (далі Управління) із заявою від 28.11.2016 року №229 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів особової справи №2016ОD0197 - ОСОБА_1, повну середню освіту здобув навчаючись у школі «Nalanda Aditya School», яку закінчив в 1995 році та коледжі «Nalanda Aditya College» (Індія) протягом 1995-1997 років. У 1997 році фігурант вступив на навчання до Одеського національного медичного університету (ОНМЕДУ) на факультет «загальна лікарська справа», який не закінчив у зв'язку з фінансовою заборгованістю за навчання.

Виїзд з Індії, зі слів позивача відбувся у вересні 1997 року, авіасполученням Делі (Індія) - Бухарест (Угорщина) - Київ (Україна), на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та студентської візи. Востаннє виїхав з Індії у 2012 році, авіасполученням Делі (Індія) - Москва (РФ) - Київ (Україна). У м. Москва шукач захисту перебував транзитом протягом 4,5-5 годин (оригінал паспортного документу серії НОМЕР_1 був зіпсований у 2012 році, тож відбулось звернення до дипломатичних органів Індії на території України з метою поновлення документу).

Звернення за захистом відбулось 28.11.2016 року. Починаючи з 2012 року до моменту звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.11.2016 року особа знаходились в Україні у нелегальному становищі.

За результатами розгляду особової справи №2016ОD0197 громадянина Індії ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшло до висновку щодо необхідності відмови громадянину ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця, склавши Висновок від 07.12.2016р.

В обґрунтування висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вказано, що на підставі проведеного анкетування та інтерв'ю, встановлено, що причиною виїзду з країни громадянської належності було вказано: з метою отримання вищої освіти та додатково зазначено, що батьки померли в Індії, а будинок та рисову плантацію, що їм належала, було продано. Заявник був членом «Муніципальної партії» та після програшу на виборах у 2012 році у нього розпочались «проблеми». За результатами проведеної співбесіди відповідач дійшов висновку, що заява позивача вважається необґрунтованою, тобто в неї відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник повідомив, що був членом соціалістичної партії в Індії. Натомість під час анкетування від 30.11.2016 року та проведення протоколу співбесіди від 07.12.2016 року надав інформацію про членство в муніципальній партії, під час анкетування особа зазначила, що розпочала членство в муніципальній партії у 2010 році. Під час проведення інтерв'ю повідомила, що наприкінці 2011 року вступила до лав цієї політичної структури, під час проведення анкетування заявник стверджував, що керівником муніципальної партії є особа на ім'я ОСОБА_3, натомість під час проведення протоколу співбесіди вказав, що це ОСОБА_2. Також, під час проведення протоколу від 07.12.2016 року заявник не надав обґрунтованих пояснень щодо членства в муніципальній партії. З 2011 року був звичайним неофіційним членом цієї політичної структури в Індії, членського квитка не мав. Водночас, зі слів заявника, дана партія займає вагоме місце в політикумі Індії. Із заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вбачається, що шукачу захисту погрожують. З проведеної співбесіди можливо встановити лише те, що погрози надходили від членів опозиційної партії ОСОБА_4 наприкінці 2012 року, лише у телефонному режимі та одноразовому побитті вікон будинку. Підтверджуючих фактів реальної загрози фігурант не зміг надати, незрозумілим залишається питання продажу на аукціоні рисової плантації та власного будинку: при анкетуванні особа стверджувала, що після аукціону банк виплатив 2600$, натомість під час проведення протоколу повідомила про суму 16000$. Крім того, відповідач в висновку наголошує, що заявник досить тривалий час (з 2012 року по листопад 2016 року) перебував на території України нелегально та не звертався за міжнародним захистом. Несвоєчасне звернення фігурант пояснив обставиною, за якої не знав про існування спеціалізованої організації, яка займається процедурою розгляду заяв щодо надання міжнародного захисту та сидів вдома, як у в'язниці, з закритим обличчям понад 4 роки. Аналізом матеріалів особової справи відповідач у висновку вказує про неможливість обґрунтування причини виїзду шукача захисту з Індії та звернення до ГУДМС в Одеській області з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що було додатково підтверджене під час проведення інтерв'ю. Аналізуючи вірогідність переслідування заявника у випадку повернення на Батьківщину, відповідач вказує, що протягом 2010-2012 років він безперешкодно працював на ринку в Індії. Перевірка інформації по країні походження вказує на відсутність елементів загрози життю заявника, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з чим відповідач вирішив, що заява ОСОБА_1 не обґрунтована.

Відповідно до ст. ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 234 від 07.12.2016 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення позивачу 14.12.2016р. було вручено повідомлення №5/1-459 від 07.12.2016р.

Не погодившись із рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Суд не погоджується з правовою позицією позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту», - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч.12 ст.7 Закону № 3671, орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із ч.ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону № 3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом МВС України від 07.09.2011р. № 649 затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил № 649 наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-звязку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із пп. б п.4.3 розділу IV Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.4.4 розділу IV Правил № 649, рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил № 649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

В адміністративному позові позивач вказує на необґрунтованість наказу № 234 від 07.12.2017 року, оскільки рішення було прийнято відповідачем без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення. Однак такі твердження позивача спростовуються матеріалами справи, зокрема наявною копією особової справи позивача, матеріали якої підтверджують, що 30.11.2016р. було призначено анкетування на 07.12.2016р. проведено співбесіду та складено протокол співбесіди, після чого оформлено висновок та прийняте рішення по суті питання.

Разом з чим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, звертаючись 28.11.2016р. до міграційного органу із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив причину виїзду з країни громадянської належності: батьки померли в Індії, а будинок та рисову плантацію, що їм належала було продано, заявник був членом «Муніципальної партії» та після програшу на виборах у 2012 році у нього розпочались «проблеми». Згідно протоколу співбесіди від 07.12.2016 року основною причиною виїзду з Індії до України в 1997 році заявник зазначив: на навчання.

Як вбачається з анкети позивача, останній зазначає, що він повністю застряг в Україні, він боїться сходити навіть до магазину, щоб купити воду. Після смерті його матері заявник залишився один та не знав, що йому потрібно робити. Його будинок і одну рисову плантацію його батько взяв у борг. Батько працював вчителем у школі, тому віддавав частково. Після смерті батька, вся відповідальність лягла на його матір. Матір довго не змогла тримати цей удар, вона була хвора на цукровий діабет, сиділа в креслі, їй потрібно було ампутувати ногу, але не було грошей. Згодом вона померла. Після цього заявник не знав, що робити. Його знайомі з коледжу працювали і муніципальній партії керівником якої є ОСОБА_3, та заявник в 2010 році почав працювати в муніципальній партії. Спочатку було добре в партії. Потім у березні-квітні 2012 року відбулись муніципальні вибори. Було багато опозиції. Перемогу здобула партія, керівник ОСОБА_4. Свою перемогу вони відзначили та почались сутички. Почались напади. Могли кинути бляшанку в вікно, вікно розбили. Вони були головними у м. Бхіма Варам та продали на аукціон будинок заявника та його рисову плантацію. В Індії в позивача не залишилось нічого. Банк «SBІІ» дав 2500-2600 доларів. Потім друзі заявника та він сам вирішив виїхати з Індії.

Разом з чим, як вбачається з протоколу співбесіди від 07.12.2016 року, заявник вказує, що основною причиною виїзду з Індії до України було навчання, щодо причини продажу будинку, останній вказує, що коли ще батько був живий, він купив рисові плантації через кредит в банку SВІІ, Каурур Вайса банк. Коли батько помер, мати та його сестра хотіли зробити 2 поверхи, та вони показали в банку рисові плантації, потім їм дати кредит на забудівлю 2-го поверху. Після смерті батька 2009-2010 років до них приїжджали родичі, крім того в банку змінився менеджер та потрібно було повернути велику суму грошей, мати звернулася до суду та дещо пізніше його будинок було продано на аукціоні. Суму яку заявнику виплатили після аукціону заявник зазначає - 16000 доларів у 2012 році.

З означеного незрозумілим залишається питання продажу на аукціоні рисової плантації та власного будинку: при анкетуванні (арк. 4 анкетування від 30.11.2016 року) особа стверджувала, що після аукціону банк «SBІІ» виплатив 2600$, натомість під час проведення протоколу повідомила про суму 16000$ (арк. 5 протоколу співбесіди від 07.12.2016року). В анкеті від 30.11.2016 року заявник вказує, що перемогу на виборах здобула партія керівника ОСОБА_4 та вони були головними у м. Бхіма Варам та продали на аукціоні будинок позивача та його рисову плантацію. Разом з чим, в протоколі співбесіди від 07.12.2016 року позивач вказує, що будинок було продано у зв'язку з наявністю боргу перед банком та неможливістю його погасити.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.11.2016 року заявник повідомив, що був членом соціалістичної партії в Індії. Натомість під час анкетування від 30.11.2016 року та проведення протоколу співбесіди від 07.12.2016 року надав інформацію про членство в муніципальній партії (арк. 3 анкети від 30.11.2016року та арк. 8 протоколу співбесіди від 07.12.2016року)

Також, під час анкетування позивач зазначив, що розпочав членство в муніципальній партії у 2010 році (арк. 4 анкети від 30.11.2016року). Під час проведення інтерв'ю повідомила, що наприкінці 2011 року вступила до лав цієї політичної структури (арк. 7 протоколу від 07.12.2016року). Під час проведення анкетування (арк. 4 анкети від 30.11.2016 року) заявник стверджував, що керівником муніципальної партії є особа на ім'я ОСОБА_3, натомість під час проведення протоколу співбесіди (арк. 8 протоколу від 07.12.2016року) вказав, що це ОСОБА_2.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 07.12.2016 року заявник не надав обґрунтованих пояснень щодо членства в муніципальній партії. З 2011 року був звичайним неофіційним членом цієї політичної структури в Індії, членського квитка не мав. Водночас, зі слів заявника, дана партія займає вагоме місце в політикумі Індії. Будь-яких доказів на підтвердження наведених обставин позивачем надано не було.

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 1 заяви від 28.11.2016 року) позивач стверджує, що йому погрожують. З протоколу співбесіди від 07.12.2016 року, вбачається лише те, що погрози надходили від членів опозиційної партії ОСОБА_4 наприкінці 2012 року, лише у телефонному режимі та одноразовому побитті вікон будинку. Підтверджуючих фактів реальної загрози заявник не зміг надати.

Суд зауважує, що позивач ані під час проходження співбесіди, ані в ході розгляду справи в суді не надав ґрунтовних пояснень, а також доказів, з яких би дійсно вбачалося, що його побоювання стосовно загрози своєму життю мають об'єктивне підґрунтя.

Таким чином, суд погоджується з висновком відповідача від 07.12.2016 року та вважає, що заява громадянина Індії ОСОБА_1, є необґрунтованою за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також позивач не наводить жодних фактів щодо можливості застосування до іноземця смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач не надав до суду доказів існування загрози його життю в країні громадянського походження, а також не навів аргументації власних побоювань у разі повернення на Батьківщину, які б ґрунтувались на реальних подіях, прикладах або інших доказах, що можуть свідчити про такі обставини.

Інформацією по країні громадянської належності встановлено, у регіоні постійного проживання особи (штат Андхра Прадеш) загальна економічно-соціальна ситуація є стабільною. Зазначене додатково підтверджується інформацією по країні походження: назва статті: Представители штата Индии Андхра-Прадеш изучают опыт Казахстана по переносу столицы. Зміст: ОСОБА_5 встретился с делегацией индийского штата Андхра-Прадеш под руководством главного министра штата господина ОСОБА_6, передает BNews.kz. По данным акимата Астаны, представители Андхра-Прадеш изучают опыт Казахстана по переносу столицы в связи с реализацией аналогичного проекта в своем регионе. Это их второй визит в Астану. В ходе встречи, на которой присутствовали и крупные индийские предприниматели, был отмечен значительный потенциал двустороннего сотрудничества, особенно в сфере градостроительного планирования, инвестиций и туризма. Стоит отметить, что штат Андхра-Прадеш, расположенный на юго- восточном побережье Индии, является одним из ведущих регионов Индии, в частности, в области сельского хозяйства, электроники и информационных технологий, добычи полезных ископаемых, фармацевтики и биотехнологий. Население штата составляет около 50 млн человек. Джерело: ІНФОРМАЦІЯ_1 Дата публікації: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з ІКП: Назва: Индия обогнала Китай по росту экономики и стала первой в мире. Зміст: Страна активно зарабатывает на сельском хозяйстве. Наряду с активным ростом экономики Индия продолжает страдать от социальных проблем. Индия оказалась самой быстрорастущей экономикой в мире, обогнав по этому показателю Китай. Такие данные приводит World Economic Forum. Так в первом квартале 2016 года ВВП Индии вырос на 7,6%, а ВВП Китая - на 6,7%. Экономика Индии быстро растет за счет сельского хозяйства. Страна активно экспортирует с/х-продукцию, хотя ранее импортировала ее. Также в Индии базируются всемирно известные фармацевтические компании и производители стали для космических технологий. Джерело: ІНФОРМАЦІЯ_3 Дата: ІНФОРМАЦІЯ_4

Водночас, у протоколі співбесіди позивач зазначає, що вирішив виїхати з Індії до України, оскільки вважав, що в Україні йому буде легше в фінансовому відношенні оплатити за навчання (арк. 10 протоколу від 07.12.2016року). Зі слів заявника, йому наразі потрібен якийсь постійний документ для того, щоб легально жити, працювати, платити податки (арк. 9 протоколу від 07.12.2016 року).

Суд погоджується з позицією міграційного органу в тому, що посилання ОСОБА_1 на побоювання перебувати в країні походження є безпідставними. Після проведених інтерв'ю та анкетування не виявлено жодних ознак переслідування стосовно особи позивача.

Також суд звертає увагу, що звернення за захистом відбулось 28.11.2016 року. Починаючи з 2012 року до моменту звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.11.2016 року позивач знаходився в Україні на нелегальному становищі.

Згідно статті 5 Закону №3671-VI особі, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, обов'язок на звернення такої особи із відповідною заявою супроводжується певними часовими межами. Зокрема, в разі перетину державного кордону України в порядку, встановленому законодавством України, це п'ять робочих днів (частина перша цієї статті), а у випадку незаконного перетину - без зволікань, тобто за першої можливості, без необґрунтованих затримок. Однак вмотивованих доводів та доказів щодо підстав тривалого зволікання із зверненням до міграційної служби протягом встановленого судом часу позивачем не наведено та не надано, судом відповідно таких даних не встановлено.

При цьому відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про безпідставність та невмотивованість побоювань позивача в разі повернення в країну громадянської належності стати жертвою переслідувань, що відповідно і названо ним в адміністративному позові основною причиною втечі з Індії.

07.12.2016 року за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до Закону № 3671 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на його батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Натомість під час інтерв'ю позивач неодноразово стверджував, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами він не зазнавав.

Матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що звернення-заява позивача до ГУДМСУ в Одеській області від 28.11.2016р. цілком на законних підставах визнана відповідачем очевидно необгрунтованою, тому рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене Наказом №234 від 07.12.2016р., відповідає вимогам п.6 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та скасуванню не підлягає.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем викладено достатні аргументи та подані докази, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог з підстав викладених у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях представника позивача.

Керуючись ст.ст158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Аракелян М.М.