Справа № 807/1494/16
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року Справа № 876/10611/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Попка Я.С., Сапіги В.П.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

представників апелянтів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

апелянта ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4,

представника позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги прокуратури Закарпатської області, ОСОБА_6, ОСОБА_3 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до прокуратури Закарпатської області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання бездіяльності неправомірною, скасування наказів та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до прокуратури Закарпатської області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_6, ОСОБА_3, в якому просить визнати протиправними та скасувати накази прокурора Закарпатської області від 22 вересня та 26 вересня 2016 року про призначення ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на посади начальника та прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Закарпатської області; визнати протиправною бездіяльність прокуратури Закарпатської області щодо непереведення (призначення) його на вакантну посаду відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції, що був створений, у т.ч. за рахунок його ліквідованої посади, або на іншу рівнозначну посаду в прокуратурі Закарпатської області; визнати неправомірними дії прокуратури Закарпатської області щодо запропонування ОСОБА_4 27 вересня 2016 року посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Закарпатської області на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника; зобов'язати прокуратуру Закарпатської області призначити ОСОБА_4 на одну із посад у відділі організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Закарпатської області, або на іншу постійну посаду в прокуратурі Закарпатської області, що була вакантною хоча б один день з 19 вересня 2016 року по дату ухвалення рішення судом.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що стаж його роботи в органах прокуратури становить понад 15 років, має відповідну кваліфікацію, а тому має переважне право на призначення на одну із двох посад у новоствореному відділі, оскільки посада прокурора з питань організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції, яку він обіймав, ліквідована, а натомість створено відділ організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції у прокуратурі Закарпатської області зі штатною чисельністю 2 одиниці.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року позов задоволений частково: визнано протиправними та скасовано накази прокуратури Закарпатської області від 22 вересня 2016 року за № 617к, від 26 вересня 2016 року за № 631к; визнано протиправною бездіяльність прокуратури Закарпатської області щодо незапропонування ОСОБА_4 вакантних посад відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Закарпатської області; зобов'язано прокуратуру Закарпатської області запропонувати ОСОБА_4 всі вакантні посади із врахуванням положень статті 492 Кодексу законів про працю України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач - прокуратура Закарпатської області та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_3 оскаржили постанову суду першої інстанції. Вважають, що вона винесена без належного з'ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі прокуратура Закарпатської області зазначає, що позивача було належним чином повідомлено про майбутнє звільнення та запропоновано йому вакантну посаду прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Закарпатської області. Крім того, на даний час ОСОБА_4 перебуває у трудових відносинах з прокуратурою Закарпатської області, а тому передчасним є висновок суду про бездіяльність прокуратури області та порушення трудових прав ОСОБА_4 Також апелянт зазначає, що жодних обґрунтованих аргументів щодо протиправності оскаржуваних наказів про призначення ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на посади у прокуратурі Закарпатської області як позивачем, так і судом у рішенні не наведено. Просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову - про відмову в задоволенні позову.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_3 у апеляційних скаргах зазначають, що призначення їх на посади прокурорів у структурні підрозділи апарату прокуратури області відбулося відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру». Крім того, недопустимим є обмеження їх прав щодо перебування на посаді шляхом скасування наказів про їх призначення, оскільки відсутні будь-які докази протиправності наказів. Просять скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову.

В судовому засіданні представники прокуратури Закарпатської області та апелянт ОСОБА_3 підтримали апеляційні скарги з підстав, що у них зазначені.

Позивач та його представник заперечили апеляційні скарги, просять залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги прокуратури Закарпатської області та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_3 підлягають до часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 з червня 2001 року працює в органах прокуратури, зокрема, обіймав посади в Ужгородській міжрайонній прокуратурі, прокуратурі міста Ужгород та прокуратурі Закарпатської області.

Наказом прокуратури Закарпатської області № 195 "к" від 14 квітня 2016 року ОСОБА_4 призначено на посаду прокурора прокуратури Закарпатської області з питань організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції, звільнивши його з посади начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Закарпатської області у зв'язку із ліквідацією у структурі та штатному розписі прокуратури Закарпатської області відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Закарпатської області.

Наказом Генеральної прокуратури України № 129ш від 19 вересня 2016 року з метою удосконалення організації роботи у структурі та штатному розписі прокуратури Закарпатської області ліквідована посада прокурора прокуратури з питань організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції та утворений відділ організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції штатною чисельністю 2 одиниці з відповідним фондом заробітної плати за рахунок резерву Генеральної прокуратури України, в тому числі начальник відділу та прокурор відділу.

Оскаржуваним наказом прокуратури Закарпатської області від 22 вересня 2016 року № 617"к" призначено з 23 вересня 2016 року юриста 2 класу ОСОБА_3 на посаду начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Закарпатської області, звільнивши його із посади прокурора Ужгородської місцевої прокуратури.

Оскаржуваним наказом прокуратури Закарпатської області від 26 вересня 2016 року № 631"к" призначено з 27 вересня 2016 року радника юстиції ОСОБА_6 на посаду прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Закарпатської області, звільнивши його із посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Закарпатської області.

27 вересня 2016 року відповідно до статті 49-2 КЗпП України ОСОБА_4 попереджено про звільнення із займаної посади. Одночасно йому запропоновано одну посаду - прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Закарпатської області, яка є вакантною. Крім того, така посада є вакантною у зв'язку з перебуванням основного працівника у відпустці по догляду за дитиною. ОСОБА_4 відмовився від запропонованої посади, про що зазначив письмово у попередженні про звільнення від 27.09.2016 року (а.с. 23).

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов в частині визнання протиправними та скасування оскаржуваних наказів, виходив з того, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності їх прийняття та не діяв при цьому у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Визнаючи протиправною бездіяльність прокуратури Закарпатської області щодо незапропонування позивачу вакантних посад у прокуратурі Закарпатської області та зобов'язуючи прокуратуру Закарпатської області запропонувати ОСОБА_4 всі вакантні посади із врахуванням положень статті 49-2 Кодексу законів про працю України, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем порушені трудові права позивача, зокрема, право на пропозицію посади, яка є рівнозначною його посаді.

З висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування наказів прокуратури Закарпатської області від 22 вересня 2016 року за № 617к та від 26 вересня 2016 року за № 631к апеляційний суд не погоджується, вважає його таким, що зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Тобто, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Для того, щоб особі було надано судовий захист суд встановлює, чи дійсно особа має право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені. Більше того, згідно зі ст. 71 КАС України особа зобов'язана довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція висловлена у висновках Конституційного Суду України. Зокрема, у рішенні № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та у рішенні № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статтей 55, 64, 124 Конституції України. Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України вбачається, що право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Як встановлено, позивач ОСОБА_4 оскаржує накази про призначення на посади ОСОБА_6 та ОСОБА_3, які є правовими актами індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обов'язки тільки для тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано. Тобто оскаржувані позивачем накази не породжують для нього прав та обов'язків.

Таким чином, відсутність у позивача прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваними наказами не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування наказів прокуратури Закарпатської області від 22 вересня 2016 року за № 617к та наказ від 26 вересня 2016 року за № 631к, які не стосуються його безпосередньо та жодним чином не порушують прав, свобод та інтересів ОСОБА_4 Тому посилання позивача на порушення його прав є безпідставними.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними і скасування наказів прокуратури Закарпатської області немає, а покликання апелянтів на правомірність цих наказів є цілком обґрунтованими та підставними.

Щодо висновків суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності прокуратури Закарпатської області щодо незапропонування ОСОБА_4 вакантних посад відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Закарпатської області та зобов'язання прокуратури Закарпатської області запропонувати ОСОБА_4 всі вакансії із врахуванням положень статті 492 Кодексу законів про працю України апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Апеляційний суд звертає увагу, що обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про звільнення до дня розірвання трудового договору.

За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду або існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція висловлена Судовою палатою у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, яка відповідно до ст. 244-2 КАС України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як встановлено судом першої інстанції, вбачається з матеріалів справи та визнається відповідачем, з наказом Генеральної прокуратури України № 129ш від 19 вересня 2016 року ОСОБА_4 ознайомлено 27 вересня 2016 року.

Із попередження про звільнення ОСОБА_4 вбачається, що йому запропонована 27.09.2016 року лише одна посада - прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Закарпатської області, від якої ОСОБА_4 відмовився.

Також апеляційним судом встановлено, що на час вирішення справи позивач ОСОБА_4 не звільнений з роботи.

Із довідки про виникнення та заповнення вакантних посад в апараті прокуратури Закарпатської області у період з 19 вересня 2016 року по 15 березня 2017 року, наданою на вимогу Львівського апеляційного адміністративного суду прокуратурою Закарпатської області вбачається, що на дату ознайомлення ОСОБА_4 з наказом Генеральної прокуратури України № 129ш від 19 вересня 2016 року, тобто станом на 27 вересня 2016 року, були вакантні посади у прокуратурі Закарпатської області. Зокрема, вакантними на 27.09.2016 року були посади прокурора відділу з питань організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції, прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління (3 вакантні посади), прокурора відділу забезпечення представництва в суді управління представництва інтересів громадянина або держави в суді (6 вакантних посад), прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів громадянина або держави в суді (4 вакантні посади). Крім того, вакантними були і посади начальника управління нагляду у кримінальному провадженні та посади заступників прокурора Закарпатської області - начальника слідчого управління та начальника управління представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Всі ці посади відповідали рівню освіти, кваліфікації, досвіду роботи ОСОБА_4 (протилежного відповідачем всупереч вимогам ст. 71 КАС України не доведено).

Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що роботодавцем - прокуратурою Закарпатської області не було дотримано вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не запропоновано ОСОБА_4 всі вакантні посади, які існували на час попередження його про звільнення і з'явилися у прокуратурі Закарпатської області протягом періоду після попередження про звільнення і на час розгляду справи.

Покликання прокуратури Закарпатської області на те, що посада заступника прокурора не може бути запропонована ОСОБА_4, оскільки зайняття її підлягає погодженню із Генеральним прокурором, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки ст. 42-2 КЗпП України не передбачено будь-яких інших вимог до вакантної посади, яка має бути запропонована працівнику, якого попереджають про звільнення, крім відповідності цієї посади освіті, досвіду роботи та кваліфікації цього працівника.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність бездіяльності прокуратури Закарпатської області щодо незапропонування ОСОБА_4 вакантних посад у прокуратурі Закарпатської області та зобов'язання прокуратури Закарпатської області запропонувати позивачу всі вакантні посади із врахуванням положень статті 49-2 Кодексу законів про працю України.

Суд першої інстанції у цій частині позовних вимог правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому постанову суду першої інстанції в цій частині слід залишити без змін.

Відповідно до статті 81 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з статтею 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до матеріалів справи апелянтом ОСОБА_6 сплачено судовий збір 1819,84 грн та апелянтом ОСОБА_3 - 1819,84 грн за подання апеляційної скарги.

Таким чином, пропорційно до задоволених вимог слід присудити на користь ОСОБА_6, ОСОБА_3 по 606,32 грн судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - прокуратури Закарпатської області.

Керуючись ст.ст. 160,195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд

постановив:

Апеляційні скарги прокуратури Закарпатської області, ОСОБА_6, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року у справі № 807/1494/16 скасувати в частині визнання протиправними та скасування наказів прокуратури Закарпатської області від 22 вересня 2016 року № 617к та наказу від 26 вересня 2016 року № 631к і прийняти в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_6 витрати на оплату судового збору в розмірі 606 (шістсот шість) грн. 32 (тридцять дві) коп. та на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору в розмірі 606 (шістсот шість) грн. 32 (тридцять дві) коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий Л.П. Іщук

Судді Я.С. Попко

В.П. Сапіга

Постанова складена в повному обсязі 27.03.2017 року