Справа № 336/379/17-а(2-а/336/89/17)
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

29 березня 2017 рокусправа № 336/379/17-а(2-а/336/89/17)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Сафронової С.В. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя
на постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2017 року у справі № 336/379/17-а (2-а/336/89/17)
за позовом до проОСОБА_1 Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

23 січня 2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту Позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя (далі по тексту Відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії Відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком у відповідності до ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням ч.2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2014, 2015, 2016 р.р.;

- зобовязати Відповідача призначити пенсію за віком з 12 січня 2017 року відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням ч.2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2014-2016 р.р.) та провести відповідні виплати.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі № 336/379/17-а (2-а/336/89/17).

В обґрунтування адміністративного позову Позивач зазначав, що за призначенням пенсії відповідно до Закону № 1058-ІV він звернувся вперше, а тому в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 26, 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». При цьому пенсія за віком на пільгових умовах, яка ним отримувалась, є особливим видом пенсії, який не передбачено Законом України № 1058-ІV.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено частково (суддя Зарютін П.В.).

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на підставі ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за його заявою від 12.01.2017 року, оформлене листом від 17.01.2017 року за № 23/к-1.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.01.2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що в даному випадку має місце призначення іншої пенсії за іншим законом, оскільки пенсія за вислугу років не передбачена Законом № 1058-ІV та не віднесена до видів пенсії, які призначаються згідно цього Закону. Разом з тим, решта позовних вимог розцінена судом першої інстанції як втручання у дискреційні повноваження Відповідача.

Позивач ОСОБА_1, не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2017 року та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначав, що суд першої інстанції протиправно відмовив Позивачу в усуненні порушень його законного права на призначення пенсії за віком. Зазначає про те, що Законом № 1058-ІV не передбачено такого виду пенсії як пенсія за вислугою років, а тому в даному випадку має місце призначення іншої пенсії за іншим законом. Вважає, що суд першої інстанції протиправно відмовив Позивачу в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, адже ним до суду було надано усі документи, які підтверджують такі витрати.

Відповідач Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя, також, не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2017 року та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що правові підстави для призначення Позивачу пенсії за віком відсутні, оскільки останньому вже було призначено пенсію, розраховану згідно норм Закону № 1058-ІV. При цьому заява ОСОБА_1 про призначення пенсії була подана не за формою, встановленою порядком № 22-1, а тому була зареєстрована як звернення у відповідності до ст. 5 Закону України «Про звернення громадян». Разом з тим, здійснення такого переходу є недоцільним, оскільки пенсія Позивача в такому разі суттєво зменшиться. Недоречним в цьому випадку є і посилання ОСОБА_1 на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 31.03.2015 року у справі № 21-612а14, оскільки в ній розглянуто інші правовідносини.

Відповідачем також надано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній вказує на те, що відсутні підстави для задоволення вимог заявника апеляційної скарги про відшкодування витрат на правову допомогу, адже відсутні як документальне підтвердження, так і розрахунок таких витрат.

Представник Позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2017 року та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги Відповідача.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку, свого представника для участі у її розгляді не направив, просив розглянути справу за його відсутності.

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представника Відповідача.

У судовому засіданні, заслухавши пояснення представника Позивача, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 з 30.03.2007 року перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя та отримує пенсію за вислугою років, призначену у відповідності до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

29.03.2012 року Позивач набув права на пенсію за віком на загальних підставах у відповідності до ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

12.01.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (а.с.7).

Листом від 17.01.2017 року № 23/К-1 Відповідач повідомив Позивача про недоцільність такого переведення, оскільки враховуватися буде показник, що застосовувався під час попереднього перерахунку пенсії, а саме за 2007 рік (а.с.8).

Визнання протиправною відмови Відповідача у призначенні пенсії за віком за нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком та зобовязання вчинити такі дії і було предметом судового розгляду.

Надаючи правову оцінку вказаним рішенню субєкта владних повноважень, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 1058-ІV за рахунок коштів ПФУ в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Згідно з приписами частини другої статті 40 Закону № 1058-IV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується ПФУ за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз 1 + Кз 2 + Кз 3 + ... + Кз n); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

Частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону , із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною третьою статті 45 Закону № 1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-ІV.

Водночас, ОСОБА_1 було призначено пенсію відповідно до Закону № 1788-XII , який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону № 1058-ІV позивач звернувся вперше.

Крім того, після призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 продовжував працювати та сплачував у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Вказана правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 29.11.2016 року (справа №133/476/15-а).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність застосування пенсійним органом частини третьої статті 45 Закону № 1058-ІV.

Разом з тим, статтею 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Вказана норма статті кореспондується з ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», якою встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» затверджено постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі Порядок № 22-1).

За приписами п. 4.1 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при звернення особи з відповідною заявою (додаток 2).

Вказаним додатком встановлено форму заяви, з якою має звертатися особа, яка просить здійснити призначення/перерахунок пенсії.

Згідно п. 4.3 Порядку не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії ( у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший.

Таким чином, в органу Пенсійного фонду виникає обовязок прийняти рішення саме за наслідками розгляду заяви особи, яка подана за формою, встановленою вказаним Порядком.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 січня 2017 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до ст. 40 Закону № 1058-ІV, складену у довільній формі, на яку пенсійним органом було надано відповідь в порядку приписів Закону України «Про звернення громадян».

Разом з тим, колегія суддів зауважує на тому, що приписами п. 3.3. Постанови ПФУ № 22-1 від 25.11.2005 року «Про затвердження порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначено, що орган, який призначає пенсію, надає:

розяснення підприємствам, установам, організаціям та особам з питань призначення та виплати пенсій;

у разі необхідності - бланки документів;

допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу І цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії;

у разі необхідності - допомогу щодо визначення права на пенсію до звільнення особи з посади, яка дає право на її призначення.

Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що обовязком пенсійного органу є не тільки вирішення питання про призначення пенсії на підставі належно поданої заяви, але й надання, у разі необхідності, бланків документів, необхідних для призначення пенсії, а також і допомоги щодо одержання необхідних документів.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні Позивача до пенсійного органу із вищевказаною заявою, посадові особи пенсійного органу прийняли його заяву без будь-яких зауважень щодо її невідповідності встановленому зразку, не надавали йому будь-яких інших бланків для заповнення, а тому у нього, на час подання заяви з долученими документами, були підстави вважати її належним чином оформленою.

Відповідачем доказів того, що за вказаних обставин ними дотримано приписів п. 3.3. Постанови ПФУ № 22-1 від 25.11.2005 року до суду апеляційної інстанції надано не було.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Отже, під дискреційним повноваженням суд повинен розуміти таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Враховуючи те, що суд не наділений повноваженнями щодо вирішення питання про призначення пенсії, а також те, що Відповідач фактично розглянув заяву ОСОБА_1 за приписами Закону України «Про звернення громадян», а не по суті, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобовязання Відповідача повторно розглянути заяву позивача від 12 січня 2017 року про призначення йому пенсії за віком у відповідності до 40 Закону № 1058-IV, з урахуванням висновків суду та прийняти рішення згідно з вимогами законодавства.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав задоволення позову в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, у звязку з наступним.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Пунктом 1 ч. 3 ст. 87 КАС України встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, віднесено витрати на правову допомогу.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI від 20 грудня 2011 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження факту надання вказаних видів правової допомоги, обсягу наданих послуг, часу участі особи, яка надавала правову допомогу, у цих заходах, та розміру відшкодування повинні бути надані суду відповідні докази.

Водночас, Позивач просив відшкодувати витрати, понесені у зв'язку з консультацією з питання перерахунку пенсії за віком, складенням заяви до відповідача про перерахунок пенсії за віком, ознайомленням з нормативно-правовою базою з питання клієнта та складанням адміністративного позову (а.с.20), що не передбачено чинним законодавством, оскільки перелічені дії не є окремою процесуальною дією.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції приймає до уваги й те, що згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З доданого до матеріалів справи договору про надання правової допомоги № 53/ш від 12.01.2017 року, а саме у відповідності до п.5.4, вбачається, що договір вважається виконаним з моменту підписання акта виконаних робіт (а.с.19)

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких актів виконаних робіт за договором про надання правової допомоги №399 від 06.04.2016 року.

В наданих суду квитанціях відсутня інформація, яка свідчить про те, по якій справі надавалась правова допомога позивачу.

Враховуючи зазначене, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2017 року у даній адміністративній справі необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційних скарг спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування постанови суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2017 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення за результатами розгляду його апеляційної скарги.

Таким чином, відповідно до ст. ст. 88,94 КАС України з ОСОБА_1 на користь державного бюджету підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги, оскільки сплата судового збору була відстрочена до ухвалення судового рішення за результатами розгляду апеляційної скарги. Розмір судового збору, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги, становив 704 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 88, 94, ч.3 ст. 160, ст.195,196,198,200,205,206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя, кожну окремо - залишити без задоволення.

Постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2017 року у справі № 336/379/17-а (2-а/336/89/17) - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704 (сімсот чотири) грн.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено 03 квітня 2017 року.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов