Справа № 554/10456/16-а
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 р.Справа № 554/10456/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.

Суддів: Бегунца А.О. , Старостіна В.В.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 08.02.2017р. по справі № 554/10456/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Октябрського районного суду м. Полтава з адміністративним позовом до Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача в частині обмеження граничного розміру пенсії позивачу;

- зобов'язати відповідача здійснити перерахунок позивачу пенсії, починаючи з 1 січня 2016 року, виходячи з розрахунку 90 % від суми місячної (чинної) заробітної плати на підставі довідки прокуратури Полтавської області від 29.03.2016 року №18-155/вих16, у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчих працівників, згідно з ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції Закону №1789-ХІІ) без обмеження її граничного розміру та здійснити відповідні виплати з урахуванням виплачених сум.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 08.02.2017р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Полтавського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Полтавської області щодо обмеження граничного розміру пенсії позивача.

Зобов'язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного Фонду України Полтавської області здійснити перерахунок пенсії позивачу починаючи з 1 січня 2016 року, виходячи з розрахунку 70 % від суми заробітної плати на підставі довідки прокуратури Полтавської області від 29.03.2016 року №18-155/вих16, згідно з ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції Закону №1789-ХІІ) без обмеження її граничного розміру та здійснити відповідні виплати з урахуванням виплачених сум.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 27.05.2016 року позов ОСОБА_1 до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області задоволено повністю, визнано протиправними та скасовано рішення колегіального органу з призначення пенсії Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 06.04.2016 року №1154. Зобов'язано Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити перерахунок пенсії позивачу, починаючи з 1 січня 2016 року, виходячи з розрахунку 70 % від суми місячної (чинної) заробітної плати на підставі довідки прокуратури Полтавської області від 29.03.2016 року №18-155/вих16, у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчих працівників, згідно з ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" (№1789-ХІІ в редакції зі змінами від 27.03.2014 року №1166-VІІ) та здійснити відповідні виплати з урахуванням виплачених сум..

На звернення позивача, листом від 05.12.2016 року №480/Ч-17/2 Полтавське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Полтавської області надало відповідь про те, що управлінням здійснено перерахунок його пенсії згідно з постановою Октябрського районного суду м.Полтави від 27.05.2016 року №554/2934/16-а, розмір пенсії з урахуванням вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року №911-VІІІ склав 10740,00 грн. Таким чином, пенсію перераховано в порядку, встановленому судовим рішенням, в межах повноважень, покладених на управління Фонду (а.с. 11).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача, викладені у листі Полтавського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 05.12.2016 року №480/Ч-17/2 та в апеляційній скарзі, з огляду на наступне.

Право позивача на перерахунок і виплату пенсії, починаючи з 01 січня 2016 року з розрахунку 70 % від суми заробітної плати на підставі довідки прокуратури Полтавської області від 29.03.2016 року відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" визнано постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 27.05.2016 року у справі №554/2934/16-а, а тому, у відповідності до ст. 255 КАС України, ця постанова є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини, які були встановлені постановою від 27.05.2016 року у справі №554/2934/16-а не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Так, відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру", в редакції чинній на час набуття позивачем права на пенсію, прокурорам і слідчім пенсія призначається в розмірі 70 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Колегією суддів встановлено, що відповідач у своєму оскаржуваному рішенні посилається на Закон України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", а саме на норму, якою передбачено, що розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції правомірно встановлено, що при вирішенні питання про застосування закону в часі (ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру"), суд має виходити із того, що згідно із ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Виходячи з цього принципу, колегія суддів вважає, що зворотна дія в часі закону чи іншого нормативно-правового акта полягає в тому, що його юридична обов'язковість поширюється на факти, які виникли до набрання ним чинності, причому саме з моменту їх виникнення. Санкції ж юридичних норм, котрі пом'якшують чи скасовують відповідальність особи, зворотну дію мають.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними; громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду. Зокрема, у абзаці шостому пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 14 червня 2007 року № З-рп/2007 зазначається: "Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики".

У абзаці третьому пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 Конституційний Суд України також зазначив: "Служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення".

Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються, зокрема, і на службу в Збройних Силах України. Багато таких "пільг", встановлених законами України "Про міліцію", "Про прокуратуру" тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. Оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Також у абзаці десятому підпункті 2.2 пункті 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 зазначено: "Обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п'ятою статті 17 Конституції України, які зобов'язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України".

Відповідно до пункт 52 Рішення від 26 червня 2014 року в справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності.

Крім того, згідно абз. 2 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" №3668-VI від 08.07.2011 року обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Верховний Суд України у постанові від 1 липня 2014 року в справі № 21-244а14 висловив правову позицію, відповідно до якої правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 2) та в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 13), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що пенсія позивачу призначена 02.07.2014 року, тобто до прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 02.03.2015 року №911-VІІІ, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача зробити перерахунок та виплачувати пенсію без обмеження її граничного розміру підлягають задоволенню, оскільки вони обґрунтовані та законні, а доводи апеляційної скарги відповідача не відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції від 08.02.2017р. відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 08.02.2017р. по справі № 554/10456/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_2
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст ухвали виготовлений 03.04.2017 р.