Справа № 814/2794/16
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2794/16

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

04 квітня 2017 року Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді -Шеметенко Л.П.
судді -Потапчука В.О.
судді -Семенюка Г.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства освіти і науки України про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства освіти і науки України про зобов'язання повідомити про результати перевірки його заяви від 03.11.2016 року, суть прийнятого рішення; визнати протиправною бездіяльність Міністерства щодо поновлення його права на отримання дубліката атестата про здобуття середньої освіти у 1972 році та дубліката диплома про здобуття вищої освіти у 1981 році.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що він тривалий час внаслідок бездіяльності відповідача не може отримати дублікат диплома про закінчення ним у 1981 році Миколаївського державного педагогічного інституту, а також дублікат атестату про середню освіту 1972 року. На його неодноразові звернення щодо затвердження зразків документів - дублікатів атестатів та дипломів, які видавались за часів УРСР, відповідач безпідставно відмовляє. На чергове звернення з цього приводу від 03.11.16, відповідач йому не відповів.

Відповідач позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст.197 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено, що 03.11.2016 року ОСОБА_4 звернувся до Кабінету Міністрів України з заявою, в якій просив забезпечити його право на отримання дубліката диплому про закінчення ним у 1981 року інституту та забезпечити виготовлення дублікатів атестату про середню освіту та диплома, які би відповідали тим кваліфікаційним рівням, які були станом на 1972 та 1981 роки в УРСР.

В обґрунтування свого звернення позивач посилався на те, що він у 1972 році закінчив навчання у Жовтневій середній школі робітничої молоді №1 та отримав атестат про середню освіту. Однак, отриманий атестат ним було втрачено.

В 1981 році він закінчив навчання у Миколаївському державному педагогічному інституті ім. Белінського, за результатами навчання йому було присвоєно кваліфікацію вчителя математики за спеціальністю математика та видано диплом. Через наявність орфографічних помилок диплом був повернутий ним до вищого навчального закладу.

В подальшому позивач неодноразово звертався до Миколаївського національного університету ім. В.О. Сухомлинського (який є правонаступником Миколаївському державному педагогічному інституті ім. Белінського) та Миколаївській вечірній школі №1 (яка є правонаступником Жовтневої середньої школі робітничої молоді №1) щодо видачу йому дублікатів атестата про середню освіту та диплома, однак отримані на вказані звернення документи позивач не вважає дублікатами та зазначає, що диплом спеціаліста та атестат про повну загальну середню освіту є неналежними, оскільки станом на 1972 та 1981 рік в УРСР не існувала освітніх рівнів «повна загальна середня освіта» та «спеціаліст», які були введені лише після 1991 року.

На вказане звернення позивача Міністерство освіти і науки надало відповідь від 13.12.2016 року, що підтвердив у судовому засіданні суду першої інстанції і сам позивач, але наполягав на своїх позовних вимогах, оскільки вважає, що зазначена відповідь надана не по суті звернення.

Відповідач зазначив, що на даний час питання щодо видачі документів про освіту державного зразка чітко врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2015 року № 645 та не передбачає виготовлення документів про освіту зразка УРСР. З огляду на зазначене, та враховуючи проголошення України суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, відповідач вважає виготовлення документів зразка СРСР неможливим. Також відповідач посилався на відсутність можливості затвердити окремий зразок документів про освіту випускників навчальних закладів Української РСР, оскільки дані правовідносини врегульовані нормативно-правовими актами, а видані позивачу документи про освіту є чинними на сьогоднішній день.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 5 вказаного Закону визначено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно ст. 7 Закону звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

При цьому, ст. 19 Закону визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; а також не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.

В ході розгляду справи встановлено, що після отримання звернення ОСОБА_4 від 03.11.2016 року, Кабінет Міністрів України направив вказане звернення за належністю для розгляду до Міністерства освіти і науки України.

В даному випадку, як встановлено з матеріалів справи, за наслідками розгляду вказаного звернення, відповідач надав у порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» відповідь по суті порушених питань.

Отримання відповіді на своє звернення підтвердив і позивач в судовому засіданні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, вимоги позивача про зобов'язання повідомити про результати перевірки його заяви від 03.11.2016 року, суть прийнятого рішення є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства освіти і науки України щодо поновлення його права на отримання дубліката атестата про здобуття середньої освіти у 1972 році та дубліката диплома про здобуття вищої освіти у 1981 році, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.60 Закону Української РСР «Про народну освіту» №2778-VII від 28.06.78, особам, які закінчили вищі навчальні заклади, присвоюється кваліфікація відповідно до здобутої спеціальності, видається диплом і нагрудний знак встановленого зразка. Особам, які закінчили вищі навчальні заклади і добилися великих успіхів у навчанні та виявили себе в науковій і громадській роботі, видається диплом з відзнакою.

Статтею 22 Закону Української РСР «Про народну освіту» встановлено, що особам, які закінчили середню загальноосвітню школу, видається атестат про середню освіту.

Згідно ст.36 Закону Української РСР «Про освіту» №1060-XII від 23.05.91 випускникам вищих навчальних закладів присвоюється кваліфікація спеціаліста з вищою освітою певного професійного спрямування або спеціальності, яка відповідно до обсягу державної освіти визначається такими рівнями: молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші навчальні заклади еквівалентного рівня; бакалавр - забезпечують коледжі, інститути, консерваторії, інші навчальні заклади еквівалентного рівня; спеціаліст - забезпечують інститути, інші навчальні заклади еквівалентного рівня; магістр - забезпечують інститути, академії, університети, інші навчальні заклади, що мають відповідний сертифікат.

Відповідно до ст.33 Закону вища освіта в Українській РСР здійснюється на базі повної загальної середньої освіти.

Ст. 30 Закону України «Про освіту» (в редакції Закону №1556-VII від 01.07.2014) в Україні закріплено встановлення таких освітніх рівнів: дошкільна освіта; початкова загальна освіта; базова загальна середня освіта; повна загальна середня освіта; професійно-технічна освіта; вища освіта.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про вищу освіту» №2984-III від 17.01.02 до структури вищої освіти входять освітні й освітньо-кваліфікаційні рівні: 1) освітні рівні: неповна вища освіта; базова вища освіта; повна вища освіта; 2) освітньо-кваліфікаційні рівні: молодший спеціаліст; бакалавр; спеціаліст, магістр.

Частиною 2 ст.7 Закону України «Про вищу освіту» №1556-VII від 01.07.2014 року передбачено, що встановлюються такі види документів про вищу освіту (наукові ступені) за відповідними ступенями: диплом молодшого бакалавра; диплом бакалавра; диплом магістра; диплом доктора філософії; диплом доктора наук.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що протягом часу з моменту отримання позивачем атестату про середню освіту у 1972 році та диплому про вищу освіту у 1981 р. до розгляду цієї справи, декілька разів змінювалось законодавство, що регулює отримання середньої та вищої освіти, у тому числі, щодо освітніх рівнів та рівнів вищої освіти, їх назв та кваліфікаційних вимог.

Перелік документів про загальну середню та професійно-технічну освіту державного зразка і додатків до них затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2015 року № 645.

Ані вказаною постановою КМУ, ані іншими нормативно-правовими актами не передбачено можливості видачі документів про середню та вищу освіту зразка тих документів зразка УРСР, які видавались до 1991 р., до введення сучасних освітніх рівнів (бакалавра, магістра та ін.).

На звернення позивача йому у відповідності до діючих законодавчих норм видавались дублікати атестату про повну загальну середню освіту та диплома спеціаліста, які є чинними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскільки в Законі України «Про освіту», «Про вищу освіту» та в постанові Кабінету Міністрів України від 31.03.15 №193 «Про документи про вищу освіту (наукові ступені) державного зразка» не були передбачені атестати та дипломи для випускників навчальних закладів Української РСР, то у відповідача не було правових підстав для затвердження її форми у власному наказі.

Слід зазначити, що видача позивачу документів за чинним законодавством підтверджує факт отримання ним середньої освіти і закінчення ним інституту із здобуттям вищої освіти та надає йому можливість реалізовувати пов'язані із цим права, що свідчить про забезпечення його права на підтвердження здобутої ним освіти, належними документом, які б визнавався на території України та відсутність порушених прав позивача.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов'язковою умовою визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями суб'єкта владних повноважень, тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Л.П. Шеметенко

Суддя: В.О. Потапчук

Суддя: Г.В. Семенюк