Справа № 815/6022/16
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6022/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративними позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказів № 208 від 31.10.2016 року та № 209 від 01.11.2016 року, зобов'язання оформити документи щодо визнання біженцями або особами, які потребують додатковий захист, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просять:

- рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №209 від 01.11.2016 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати неправомірним та скасувати;

-зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянки Грузії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №208 від 31.10.2016 року про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати неправомірним та скасувати;

-зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Грузії ОСОБА_2 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 01.11.2016 року отримали повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомлення прийняті на підставі наказів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 208 від 31.10.2016 року та № 209 від 01.11.2016 року.

На думку позивачів відповідач при прийняті оскаржуваних наказів не прийняв до уваги реальні побоювання позивачів за власне життя у разі повернення до країни громадської належності до Грузії.

Таким чином, позивачі вважають рішення прийняте відповідачем незаконним та необґрунтованим, оскільки вони зробили реальну спробу обґрунтувати свої заяви повідомили всі важливі факти, що були в їх розпорядженні, позивачі заслуговують на довіру оскільки, щодо них не виявлені компрометуючої інформації.

20.03.2017 року від представника позивачів надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.03.2017 року заперечувала проти задоволення позову з підстав викладених у запереченні на позов (т.1 а.с.122-125).

В обґрунтування письмових заперечень представник відповідача зазначила, що причиною виїзду з країни громадської належності стали фінансові труднощі, кредитні зобов'язання, відсутність житла та неспроможність працевлаштування на території Грузії.

Тобто причиною в'їзду позивачів до України стали економічні мотиви, причиною звернення до міграційної служби послужила потреба фактичної легалізації на території України.

Представник відповідача вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження Грузія, Цаленджіхський район м. Ецері, за національністю - грузинка, віросповідання - православна християнка. Країна постійного проживання Грузія, м. Зугдіді. Одружена з 27.01.2009 року чоловік громадянин Грузії ОСОБА_2, має двох не повнолітніх доньок.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, місце народження Абхазія, м. Галі, за національністю грузин віросповідання - православний християнин. Країна постійного проживання з 1985 по 1992 роки проживав разом із родиною на території Абхазії, м. Галі, с. Тіхазурга в 1992 році переїхав разом із всіма членами родини до м. Зугдіді (Грузія) та проживав там до моменту виїзду з Грузії в 2016 році.

04.10.2016 року позивачі вирушили з м. Зугдіді до м. Тбілісі , звідки авіарейсом Тбілісі-Мінськ, 05.10.2016 року потрапили до Білорусі.

З огляду на матеріали справи, протоколу співбесіди від 01.11.2016р. (том 1, а.с.83-105) суд встановив, що позивачі мали намір виїхати до країн ЄС (Франція) з їх боку були спроби перетину білорусько-польського кордону та через відсутність дозволу на в'їзд до Польщі позивачів неодноразово повертали до Білорусі. Також при співбесіді позивачі зазначали, що фізичне насильство щодо них та їх до їх родичів не застосовувалося, будь-яких переслідувань вони не зазнавали, смертна кара їм не загрожувала.

Через відсутність позитивного результату у спробах потрапити до країн ЄС позивачі прийняли рішення про виїзд до України з метою звернення за допомогою до представника грузинської діаспори, а саме до Голови Одеської обласної державної адміністрації .

16.10.2016 року позивачі разом з двома неповнолітніми дітьми прибули на територію України. Під час перетину білорусько-українського кордону представниками української прикордонної служби позивачам повідомили про неприпустимість довготривалого перебування на території України та проставлено відмітку в паспортному документі про транзитний проїзд до Грузії терміном у 72 години. Після вказаного терміну заявниця не залишила територію України.

24.10.2016 року позивачі з заявами звернулись до територіального підрозділу ДМС з приводу легалізації на території України (т.1 ас.42-44, 187-188)

Щодо обставин, які спонукали позивачів звернутися з відповідними заявами щодо набуття міжнародного захисту на території України вони назвали фінансові проблеми на території Грузії, які стали наслідками затримання ОСОБА_2 14-15 червня 2016 року під час спроби нелегального перетину грузинсько - абхазького кордону та вимагали від родини сплатити неофіційно 10000 доларів США за звільнення. Приймаючи до уваги, що у родини не було такої суми коштів, вони звернулися за допомогою до родича, який під заставу власного житлового майна взяв кредит у банку. Після повернення ОСОБА_2 додому, позивачі не змогли виконати свої кредитні зобов'язання перед банком в результаті чого було прийнято рішення про виїзд на заробітки до країн ЄС (Франція).

01.11.2016 року відповідач розглянув особову справу ОСОБА_1 та дійшов висновку про відсутність умов, визначених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.1 а.с.95-99).

01.11.2016 року відповідач на підставі висновку прийняв наказ №209 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача ОСОБА_1 (т.1 а.с.100).

01.11.2016 року відповідач направив повідомлення № 5/1-428 ОСОБА_1 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.10-14).

31.10.2016 року відповідач розглянув особову справу ОСОБА_2 та дійшов висновку про відсутність умов, визначених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.1 а.с.232-236).

31.10.2016 року відповідач на підставі висновку прийняв наказ №208 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача ОСОБА_2 (т.1 а.с.232-236).

31.10.2016 року відповідач направив повідомлення № 5/1-427 ОСОБА_2 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.238-242).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В свою чергу, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884.

Відповідно до п.2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз'яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Згідно з п.2.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884, у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд встановив, що позивачам відмовлено на підставі пункту 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Також суд встановив, що позивачі прибули до України з метою вирішення особистих фінансових та житлових проблем, сподіваючись отримати допомогу від представників грузинської діаспори, які проживають на території України.

Тобто суд зауважує, що не заперечується позивачами, що вони вважають себе біженцями виключно через фінансові та житлові проблеми в країні громадської належності. Позивачі не можуть повернутися до Грузії через неможливість забезпечувати власну родину.

Відповідно до Керівництва з процедур та критеріям визначення статусу біженця, вказане відносить позивачів до категорії економічних мігрантів.

Згідно з пунктами 45,46 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Як спостерігається з ІКП Грузія характеризується як країна з прогресуючим рівнем забезпечення демократії, основоположних прав та свобод.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, суд робить висновок, що позивачам правомірно відмовив в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцами або особами, які потребують додаткового захисту. Оскільки, у позивачів відсутні умови зазначені пунктами 1, 13 частини першої ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Отже, суд робить висновок, що накази Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 208 від 31.10.2016 року та № 209 від 01.11.2016 року про відмову в оформленні документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованими, законними та такими, що не належать до скасування а позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до задоволення.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланням на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивачів.

Доводи позивачів, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до вимог ст.94 КАС України судові витрати не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ст.ст.2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-72, 86, 94, 122, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя О.Я. Бойко