Справа № 804/259/17
Суддя: Кононенко Олександр Володимирович
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2017 р. Справа № 804/259/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіКононенко О. В.
при секретаріТрошиній А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 (Польова пошта В 2830), Військової частини № НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
11.01.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому позивач просить:
- визнати протиправною відмову Військової частини № НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_3 , щодо не задоволення рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням дії контракту від 06.03.2013 року;
- зобов`язати Військову частину № НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_3 прийняти наказ щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пункту "а" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач протиправно продовжив дію контракту та протиправно відмовив в задоволенні його рапорту про звільнення зі збройних сил у зв`язку із дією особливого періоду.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.
Представник відповідача 1 в судовому засіданні проси в задоволенні позову відмовити.
Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позов частково з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06.03.2013 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_4 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на строк три роки.
05.10.2016 року позивач звернувся до командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 з рапортом про звільнення у зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Однак рапорт позивача задоволений не був, натомість на ньому зазначена резолюція «Згідно чинного законодавства не має підстав».
Представником відповідача 1 в судовому засіданні були надані пояснення, що позивач не має права звільнення з військової служби, оскільки в країні запроваджений особливий період та звільнення можливе лише на підставах визначених у частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Вирішуючи спір суд зазначає, що частиною 1, 2, 4 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності; проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно вказаного Закону для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються строки військової служби в календарному обчисленні.
Пунктом б частини 6 статті 23 Закону №2232-XII встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється щодо військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.
За загальним правилом пункту а частини 6 статті 23 цього Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Відповідно до пункту 2 частини 9 статті 23 Закону №2232-XII у разі настання особливого періоду, для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Частиною 3 статті 23 Закону №2232-XII передбачено, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію; для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців.
Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Частина 8 статті 26 Закону №2232-XII передбачає підстави звільнення військовослужбовців під час особливого періоду:
- з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 та 3 (пункт 1),
- воєнного стану (пункт 2),
- після прийняття рішення про демобілізації (пункт 3).
Аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те , що закінчення дії строку контракту є підставою для його розірвання у тому випадку, якщо не було виявлено бажання військовослужбовця укласти новий контракт, при цьому в односторонньому порядку продовження дії строку контракту на проходження військової служби понад встановлений контрактом строк можливо лише виключно у разі настання особливого періоду.
На думку суду, особливості продовження строку військової служби та підстав звільнення з військової служби є підставою виникнення цього спору та пов`язано із початком та закінченням особливого періоду, а також питанням чи у всіх випадках оголошення мобілізації прийматиметься рішення про демобілізацію.
Визначення особливого періоду надано в статті 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та Законі України Про оборону України.
Так, відповідно до статті 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону України Про оборону України передбачає, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім цього, в статті 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію надано визначення мобілізації та демобілізації.
Мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Таким чином, відповідно до вищезазначених норм права, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а у випадку оголошення війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Суд зазначає, що в розглянутому періоді в Україні не оголошено воєнний час, отже й, відсутні підстави для вирішення питання про переведення економіки, органів влади, юридичних осіб та військових формувань в умови мирного стану (часу), а саме - демобілізації.
Виконуючим обов`язки Президента України 17.03.2014 року було видано Указ Про часткову мобілізацію №303/2014, яким оголошено та проведено частково мобілізацію протягом 45 діб, цей указ набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України Про затвердження Указу Про часткову мобілізацію №1126-VII від 17.03.2014 року, який набрав чинності 18.03.2014 року.
Указом Виконуючого обов`язки Президента України №454/2014 від 06.05.2014 року Про часткову мобілізацію оголошено та проведено часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України Про затвердження Указу Про часткову мобілізацію №1240-VII від 06.05.2014 року, який набрав чинності 07.05.2014 року.
Указом Президента України №607/2014 від 21.07.2014 року Про часткову мобілізацію оголошено та проведено часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України Про затвердження Указу Про часткову мобілізацію №1595-VII від 22.07.2014 року, який набрав чинності 24.07.2014 року.
Указом Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року Про часткову мобілізацію оголошено та проведено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України Про затвердження Указу Про часткову мобілізацію №113-VIII від 15.01.2015 року, який набрав чинності 20.01.2015 року.
Враховуючи вищезазначені Укази Президента України, особливий період, визначення якого наведено в статтях 1 Законів України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та Про оборону України в Україні діяв з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року, з 07.05.2014 року по 21.06.2014 року, з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року, з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року.
Доводи відповідача, що закінчення особливого періоду має здійснюватись шляхом оголошення Указу Президента України Про демобілізацію, у зв`язку із чим особливий період не закінчується періодами, визначеними Указами Президента України Про часткову мобілізацію, та триває по сьогоднішній день - суд вважає помилковими з огляду на те, що у законодавстві відсутня пряма норма, яка пов`язує закінчення особливого періоду виключно із демобілізацією.
Як зазначалось вище, з 04.09.2014 року внесені зміни до статті 23 Закону Про військовий обов`язок і військову службу, шляхом доповнення частиною 3, відповідно до якої для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі:
- виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці,
- оголошення рішення про проведення мобілізації та (або)
- введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади,
строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Позивач звернувся з рапортом про звільнення з військової служби 05.10.2016 року.
В цей час продовжувалась кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, однак, закінчився строк, на який оголошено останню хвилю часткової мобілізації (до 22.08.2015 року), нове рішення про проведення мобілізації не приймалось, як і рішення про введення воєнного стану, отже, суд доходить висновку, що станом на 09.08.2016 року закінчився особливий період, у зв`язку із чим були відсутні підстави для продовження строку контракту військовослужбовця.
З цих же підстав відсутності особливого періоду 09.08.2016 року, відсутні й підстави для продовження строку контракту на період до оголошення демобілізації, що визначено частиною 9 статті 23 Закону №2232-XII.
Так, чинне законодавство України не пов`язує у виключній формі закінчення особливого періоду із прийняттям рішенням про демобілізацію, до якої (демобілізації) також не відносяться окремі випадки звільнення осіб, прийнятих на службу за призовом або за контрактом під час дії особливого періоду та на такий період, оскільки рішення саме про демобілізацію вказаних осіб Указом Президента України на час розгляду справи не приймалось. Також про це свідчить норма частини 7 статті 23 Закону №2232-XII.
Прийняття рішення про демобілізацію прямо пов`язано із закінченням раніше введеного воєнного стану (настання воєнного часу), що випливає із абзацу третього пункту 1 частини 9 статті 23 вказаного Закону.
На думку суду, настання особливого періоду пов`язано із оголошенням мобілізації, що в подальшому випливає або в 1) закінчення особливого періоду із спливом періоду на який оголошено мобілізацію або в 2) введення воєнного стану ((настання воєнного часу), що в подальшому потребує демобілізації як переходу до мирного стану (часу)).
Підтвердженням такого висновку є перелік випадків звільнення військовослужбовців під час дії особливого періоду з військової служби, визначений у пункті 3 частини 8 статті 26 Закону №2232-XII.
Так, після прийняття рішення про демобілізацію підлягають звільненню:
а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;
б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.
Інші підстави звільнення після прийняття рішення про демобілізацію не передбачені.
Таким чином, у разі прийняття правової позиції відповідачів, суд доходить висновку про відсутність кореспонденції норм права (частини 3 та 9 статей 23 та пункту 3 частини 8 статті 26 Закону №2232-XII) щодо строку продовження строку контракту на час до закінчення особливого періоду та підстав звільнення військовослужбовців за контрактом, що пов`язуються із наявністю рішення про демобілізацію.
В такому випадку суд мав би констатувати відсутність підстав звільнення позивача до досягнення ним граничного віку проходження служби або отримання несумісної із службою. хворобою, у разі неприйняття Президентом України рішення про демобілізацію, за наявності одного лише факту часткової та обмеженої періодом мобілізації, що прямо свідчило б про дискримінацію позивача та порушення судом вищенаведених норм матеріального права у формі їх неправильного застосування.
З матеріалів справи вбачається, що позивач з рапортом про звільнення з військової служби звернувся, після закінчення особливого періоду, який діяв до 22.08.2015 року, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для відмови у звільненні позивача з військової служби у запас за його рапортом.
За таких обставин суд дійшов висновку, що дії військової частини, які полягають у відмові звільнити позивача з військової служби у зв`язку із незакінченням особливого періоду є протиправними.
Разом з цим суд зазначає, що відповідач не приймав рішення про відмову в звільненні позивача зі служби, отже позовна вимога про визнання протиправною відмови щодо не задоволення рапорту не підлягає задоволенню.
Також суд вважає, за необхідне задовольнити вимогу про зобов`язання військову частину НОМЕР_4 прийняти наказ про звільнення позивача зі служби.
Щодо вимоги про зобов`язання Військову частину № НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_3 припинити (розірвати) контракт з позивачем, суд зазначає, що до компетенції суду не відноситься розірвання контракту, оскільки вирішивши питання про розірвання контракту суд прийняв би на себе дискреційні повноваження сторін договору.
Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 (Польова пошта НОМЕР_3 ), Військової частини № НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (Польова пошта НОМЕР_3 ) щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Польова пошта НОМЕР_3 прийняти наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Повний текст постанови складено 03 березня 2017 року

Суддя О.В. Кононенко