Справа № 815/7063/16
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2017-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7063/16
судді Стеценка О.О. у справі № 815/7063/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
24 березня 2017 року м.Одеса
09.03.2017 року Одеським окружним адміністративним судом у справі № 815/7063/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2, було винесено постанову, якою в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено в повному обсязі.
ОСОБА_1 (далі - Позивач, або ОСОБА_1) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу №5181/к від 14.11.2016 року "Про звільнення ОСОБА_1", поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області, стягнення на користь ОСОБА_1 з Головного територіального управління юстиції в Одеській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог Позивач навів наступні доводи.
Наказом Міністерства юстиції України №1973/к від 22.06.2015 року його було призначено на посаду начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області та 23.04.2016 року керівництво Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в тому числі й його, запросили до Міністерства юстиції України де ним, під тиском керівника Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_3, було написано заяву про звільнення за власним бажанням, яка не відповідала дійсному волевиявленню, у заяві не було вказано дати її складання та дати, з якої Позивач має бажання звільнитися з державної служби. Позивач зазначив, що після написання вказаної заяви він продовжував працювати на посаді начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області що, на його думку, підтверджує відсутність наміру звільнятися із займаної посади. 15.11.2016 року Міністерством юстиції України було повідомлено Позивача про проведення наради в режимі відео конференції та у визначений час у приміщенні Головного територіального управління юстиції в Одеській області, обладнаному відповідною апаратурою, знаходились, ОСОБА_1, перший заступник начальника ОСОБА_4 та заступник начальника з питань державної виконавчої служби - начальник управління державної виконавчої служби ОСОБА_5, коли до зазначеного приміщення прибула керівник Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_3, якою було оголошено наказ про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням з посади начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області та наказ про звільнення за власним бажанням першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4, що підтверджується відповідним відеозаписом. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 5184/к від 14.11.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області 15.11.2016 року за власним бажанням з достроковим припиненням державної служби на підставі ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» за заявою ОСОБА_1
Позивачем зазначено, що інших заяв на звільнення, крім заяви написаної під тиском 23.04.2016 року, ним не складалось, у вказаній заяві ним не висловлювалось та не підтверджувалось бажання звільнятися з посади саме 15.11.2016 року, у зв'язку з чим, на думку Позивача, правова підстава звільнення з державної служби за власним бажанням не відповідає його дійсній волі та внутрішньому переконанню, а суб'єкт призначення не вправі самостійно визначати дату звільнення за власним бажанням, встановлювати інший строк звільнення без взаємної домовленості зі Позивачем. Позивач, посилаючись на положення Конституції України, Закону України «Про державну службу» та Кодексу про працю України, зазначив, що видання наказу Міністерством юстиції України №5184/к від 14.11.2016 року зумовлено політичними мотивами та бажанням звільнити керівні посади у Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області. У зв'язку із зазначеним, на думку Позивача, наказ № 5184/к від 14.11.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1» суперечить Закону України «Про державну службу», порушує принципи державної служби, гарантії, передбачені ст.43 Конституції України та права Позивача, а тому є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно пояснень ОСОБА_1, що надійшли до суду 21.02.2017 року, причиною написання 23.04.2016 року ним заяви про звільнення за власним бажанням стали зміни у чинному законодавстві про державну службу, у відповідності до яких, особою, що призначає на займану ним посаду та звільняє з неї став державний секретар, а до проведення відповідного конкурсу на посаду державного секретаря та його призначення - заступник міністра - керівник апарату, у зв'язку з чим, 23.04.2016 року ним було написано 2 аналогічні заяви про звільнення за власним бажанням без визначення складення та дати звільненим: першу - на державного секретаря (без зазначення прізвища, ім'я та по-батькові), другу - на заступника міністра - керівника апарату (без зазначення прізвища, ім'я та по-батькові), що підтверджується тим, що у копії заяви про звільнення, наданої Відповідачем до матеріалів справи, не зазначені прізвища, ім'я та по-батькові відповідної посадової особи, що приймає рішення про звільнення та тим, що у цій заяві про звільнення не було вказано дати її складання та дати, з якої має бажання звільнитися Позивач з державної служби, а також відсутні відомості про присвоєння заяві вхідного номера кореспонденції шляхом її реєстрації в базі "Мегаполіс".
У судовому засіданні представник Позивача підтримав зазначені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. 07.03.2017 року до суду надійшли додаткові пояснення представника Позивача у яких зазначено, що на підставі Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10.12.2015 року, який набрав чинності 01.05.2016 року, були внесені зміни, у тому числі, до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» №3166-VI від 17.03.2011 року, зокрема, повноваження міністра стосовно призначення керівників територіальних органів міністерства було передано до компетенції державного секретаря міністерства та одночасно було ліквідовано посаду заступника міністра - керівника апарату. Представник Позивача, посилаючись на ч.5 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державну службу» №889-VІІІ від 10.12.2015 року, зазначив, що до призначення державного секретаря відповідного міністерства, усі документи з питань, які відносяться до компетенції державного секретаря, у тому числі заяви, мали бути написані на ім'я виконуючого обов'язки державного секретаря, тобто заступника міністра - керівника апарату та згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті Національного агенства України з питань державної служби, конкурс на посаду державного секретаря Міністерства юстиції України було проведено 07.12.2016 року, а призначено державного секретаря Міністерства юстиції України було розпорядженням Кабінету міністрів України №1034-р від 28.12.2016 року. Таким чином, до 28.12.2016 року державного секретаря Міністерства юстиції України взагалі не було і написання заяви про звільнення на ім'я посадової особи, якої не існує, є, на думку представника безглуздям, тим більше враховуючи те, що Позивач, як начальник Головного територіального управління юстиції в Одеській області станом на 14.11.2016 року був достеменно обізнаний що державного секретаря Міністерства юстиції України ще не призначено та при написанні заяви про звільнення у листопаді 2016 року він би обов'язково зазначив фамілію посадової особи, якій ця заява адресована, або посадової особи, яка виконує обов'язки державного секретаря міністерства юстиції. Також, представником Позивача зазначено, що в оскаржуваному наказі вказано дві підстави для припинення державної служби: власне бажання Позивача та ч.2 ст.86 Закону, тобто припинення державної служби за угодою сторін, однак припинення державної служби за ініціативою державного службовця передбачено ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу», а припинення державної служби за угодою сторін врегульовано ч.2 ст.86 зазначеного закону, у зв'язку з чим 2 різні підстави для припинення державної служби не можуть бути об'єднані в одному наказі стосовно одного службовця. Крім того, у вказаних поясненнях представником Позивача зазначено, що у матеріалах справи відсутні будь які документи та пояснення стосовно того, яким саме чином ця заява опинилась в Міністерстві юстиції, чи було її подано особисто Позивачем, чи її було надіслано поштовим відправленням, чи ця заява опинилась в Міністерстві юстиції в інший спосіб та чому, у порушення п.п.3 п.5 розділу III Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №1405/5 від 03.08.2015 року, заява про звільнення Позивача не була зареєстрована. Крім того, представник Позивача наголошував, що 15.11.2016 року Позивач знаходився на робочому місці і мав, разом з іншими працівниками територіального управління, приймати участь у нараді з Міністром в режимі відео конференції, що, на його думку, підтверджує відсутність домовленості про звільнення Позивача з посади з 15.11.2016 року.
Представник Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції в Одеській області заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що до Міністерства юстиції надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням відповідно до ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» та наказом Міністерства юстиції України № 5184/к від 14.11.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області за власним бажанням. У заяві ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням міститься посилання на ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу», що, як вважає представник Відповідачів, свідчить про бажання Позивача звільнитися з займаної посади за власним бажанням в день досягнення взаємної домовленості із суб'єктом призначення про звільнення. Заява була прийнята Міністерством юстиції України, про що свідчить резолюція суб'єкта призначення на заяві Позивача у зв'язку з чим, на думку представника Відповідача, сторони дійшли згоди щодо строків припинення трудового договору. Представник Відповідачів зазначав, що оскільки угодою сторін є добровільне, компромісне та взаємне рішення (домовленість) сторін з того чи іншого спільного питання, тиск або примушування до укладення угоди у трудових відносинах виключається, Позивачем заява про звільнення була написана власноручно, при цьому доказів, які б свідчили про незаконне примушування Позивача до написання вказаної заяви, зокрема, здійснення тиску посадовими особами Відповідачів, суду не надано, твердження Позивача про тиск на нього з боку керівника Департаменту персоналу Міністерства юстиції України не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. Також, представник Відповідачів зазначив, що Позивач повністю усвідомлював правові наслідки написання заяви про звільнення за власним бажанням, а тому, у разі незгоди з її умовами мав вільно відмовитися від її написання. ОСОБА_1 не вчинялись спроби скасувати подану раніше заяву про звільнення, що свідчить про те, що намір ОСОБА_1 відповідав дійсності, а саме - достроковому припиненню державної служби за власним бажанням. Таким чином, на думку представника Відповідачів, наказ Міністерства юстиції України № 5184/к від 14.11.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1» видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством.
Також, у судовому засіданні 23.02.2017 року до суду надано пояснення представника Відповідачів, згідно яких ОСОБА_1 та Міністерство юстиції України дійшли згоди щодо строків припинення трудового договору, при цьому дотримано загального порядку підготовки наказів з кадрових питань, зокрема наказів про звільнення працівників, визначеного Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженою наказом Міністерства юстиції №1405/5 від 03.08.2015 року. Представником Відповідачів було зазначено, що з 01.05.2016 року в апараті Міністерства юстиції України введено посаду Державного секретаря Міністерства юстиції України, яка є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства і до повноважень якої, відповідно до п.8 ч.4 ст.10 Закону України №889, відноситься призначення на посади та звільнення з посад у порядку, передбаченому законодавством про державну службу державних службовців апарату міністерства, у зв'язку з чим саме Державному секретарю Мін'юсту була адресована заява на звільнення Позивача.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 суд зазначив про відсутність підстав для скасування оскарженого наказу від 14.11.2016р. №5181/к «Про звільнення ОСОБА_1» та відповідно для задоволення його позовних вимог про поновлення його на посаді.
Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст.25 КАС України при прийнятті рішення жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення однак суддя, не згідний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
На підставі викладеного висловлюю свою незгоду із прийнятим колегією суддів рішенням, у зв'язку із чим, надаючи правову оцінку обставинам справи, вважаю за необхідне врахувати наступні вимоги чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства.
Вважаю, що вказані обставини, встановлені судом, є належними та допустимими доказами у справі, прийняті беззаперечно всім складом суду, тому посилаюся на них в обґрунтування своєї позиції.
Наказом Міністра юстиції України ОСОБА_6 №1973/к від 22.06.2015 року ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області.
Наказом заступника Міністра юстиції України - керівника апарату ОСОБА_7 «Про звільнення ОСОБА_1» №5184/к від 14.11.2016 року Позивача звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області 15.11.2016 року за власним бажанням з достроковим припиненням державної служби на підставі ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу». Підставою звільнення була заява позивача.
Законом України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року, який набув чинності з 01.05.2016 року, визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, а також порядок реалізації громадянами України права доступу до державної служби.
Частиною 1 ст.3 Закону України «Про державну службу» встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Частиною 1 ст.86 Закону України «Про державну службу» встановлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Згідно з ч.2 зазначеної статті державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого ч.1 цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.
Згідно документу «заява ОСОБА_1», адресованого Державному секретарю Міністерства юстиції України, він просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням, відповідно до ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» в день досягнення взаємної домовленості (а.с.202).
Відповідно до письмових пояснень Позивача та пояснень його представника у судовому засіданні зазначена заява ОСОБА_1 про звільнення із займаної посади з посиланням на ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» була написана ним власноручно у кабінеті керівника Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_3 та їй залишена.
Не заперечуючи відсутності доказів того, що на ОСОБА_1 здійснювався тиск при написанні вказаної заяви, вважаю за необхідне зазначити наступне.
Вказаний документ виготовлений саме ОСОБА_1, що ним не заперечується. Як особа, що має вищу юридичну освіту й певний стаж роботи в галузі права ОСОБА_1 розумів нікчемність такої заяви з огляду на відсутність таких реквізитів, як дата звільнення, суперечність змісту одного речення заяви іншому.
Зазначаю, що «заява ОСОБА_1» не відповідає вимогам Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 973/5 від 02.07.2012 року (із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства юстиції України № 565/5 від 25.03.2014 року) на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 1242 від 30.11.2011 року «Про затвердження Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади» (далі - Інструкція).
Так, згідно п.1.1. Інструкції вона встановлює єдині вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами в Міністерстві юстиції України (далі - Міністерства) незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься в документах, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням. Згідно п. 2.2. Інструкції право видання документів, їх підписання, погодження, затвердження регламентується Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим Указом Президента України № 395/2011 від 06.04.2011 року, положеннями про структурні підрозділи апарату Міністерства та посадовими інструкціями. Підставою для створення документів у Міністерстві є необхідність засвідчення наявності і змісту управлінських дій, передавання, зберігання й використання інформації протягом певного часу або постійно.
Згідно п. п. 2.11., 10.3. Інструкції документ повинен містити обов'язкові для певного його виду реквізити, що розміщуються в установленому порядку, а саме: найменування установи - автора документа, назву виду документа (крім листів), дату, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту, текст, підпис. Якщо документ складено не на бланку, дата зазначається нижче підпису ліворуч. Дата документа проставляється посадовою особою, яка його підписує або затверджує.
В даному випадку в «заяві» Позивача відсутній такий реквізит як дата.
Згідно п. п. 11.1., 11.2. Інструкції індексація документів полягає у присвоєнні їм умовних позначень - індексів, які надаються документам під час їх реєстрації. Документи реєструються в межах груп у залежності від кореспондента на підставі номенклатури.
Відомості про індексацію «документу» - «заяви» Позивача Відповідачем не надані, в самому документі відсутні.
Згідно п. п. 16.1., 16.2. Інструкції резолюція - це напис на документі, зроблений керівництвом Міністерства, що містить вказівки щодо виконання документа. Резолюція складається з таких елементів: прізвище, ініціали виконавця (виконавців), зміст доручення, термін виконання, особистий підпис Міністра або його заступників, дата. У разі коли доручення дано кільком посадовим особам, головним виконавцем є особа, зазначена у дорученні першою, якщо в документі не обумовлено інше. Для виконання доручення їй надається право скликати інших виконавців і координувати їх роботу.
В даному випадку в заяві Позивача відсутні реквізити резолюції: прізвище, ініціали виконавця (виконавців), зміст доручення, термін виконання, особистий підпис Міністра або його заступників - має місце лише підпис невідомої особи без зазначення посади, прізвища, ім'я, по-батькові.
Всупереч вимогам п.25.4. Інструкції на документі відсутня відмітка про надходження документа до Міністерства, яка проставляється за допомогою штампа на лицьовому полі у правому кутку нижнього поля першого аркуша оригіналу документа. Елементами зазначеного реквізиту є найменування Міністерства, реєстраційний індекс, дата (у разі потреби - година і хвилини) надходження документа, або зазначена інформація наноситься за допомогою штрих-коду.
Згідно п. п. 28.1., 30.3.1., 30.3.3. Інструкції документообіг установи - це проходження документів в установі з моменту їх створення або одержання до завершення виконання або відправлення. Документи незалежно від способу фіксації та відтворення інформації проходять і опрацьовуються в Міністерстві на єдиних організаційних та правових засадах організації документообігу. Реєстрація документів - це фіксація факту створення або надходження документа шляхом проставлення на ньому умовного позначення - реєстраційного індексу з подальшим записом у реєстраційних формах необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів провадиться з метою забезпечення їх обліку, контролю виконання і оперативного використання наявної в документах інформації. Реєстрації підлягають всі документи, що потребують обліку, виконання й використання з довідковою метою (розпорядчі, планові, звітні, обліково-статистичні, бухгалтерські, фінансові тощо), як ті, що створюються і використовуються в Міністерстві, так і ті, що надходять. Реєстрації підлягають як традиційні машинописні (рукописні) документи, так і створені за допомогою ПК.
Вимоги до створення, змісту, реквізитів, реєстрації, накладення резолюції, виконання документу, викладені в Інструкції, відповідають Національному стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затвердженому наказом Держспоживстандарту України №55 від 07.04.2003 року, Державному класифікатору управлінської документації ДК 010-98, затвердженому наказом Держстандарту України №1024 від 31.12.1998 року.
Таким чином, вважаю, що твердження Позивача про нікчемність документу - «заяви» про звільнення, виготовленої ним, є справедливими та обґрунтованими, а з урахуванням відсутності необхідних реквізитів та вимог до такого «документу», що застосовуються до документів у Міністерстві юстиції України, він не міг бути використаний у діловодстві Міністерства, не міг потягти правових підстав й не міг бути належною підставою для винесення наказу про звільнення Позивача.
Згідно з статтею 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Як встановлено судом та вбачається з копії заяви ОСОБА_1 про звільнення, дата її написання та дата - день досягнення взаємної домовленості, з якої він за угодою сторін, підлягав би звільненню з займаної посади, відсутні.
Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.
Враховуючи те, що між Позивачем та Відповідачем не було досягнуто згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору, я вважаю доведеність правових підстав для визнання оскаржуваного наказу протиправним, його скасування та поновлення ОСОБА_1 на раніше займаній посаді.
Вказані положення кореспондуються із ст.86 Закону України «Про державну службу», дія якого поширюється на Позивача. Так, державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом. Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Згідно п.2 Положення «Про Міністерство юстиції України», затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №228 від 02.07.2014 року, Мін'юст у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Згідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Вважаю, що Міністерство юстиції України не надало суду достатні та беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення проти позову і не довело правомірність прийнятого рішення.
Таким чином приходжу до висновку, що у суду не було підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв'язку із чим висновок суду є помилковим, не відповідає фактичним обставинам справи та чинному законодавству.
Суддя О.О. Стеценко