Справа № 409/485/17
Суддя: Третяк О. Г.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №409/485/17
Пров.№2-а/409/22/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року смт.Білокуракине

Суддя Білокуракинського районного суду Луганської області Третяк О. Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Білокуракине в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними щодо перерахунку щорічної одноразової грошової допомоги,-

В с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними щодо перерахунку щорічної одноразової грошової допомоги, в якому просив визнати бездіяльність відповідача щодо нарахування йому щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік протиправною, зобов'язати здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити йому щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2016 рік відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням проведених виплат.

Свої вимоги мотивує тим, що він є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту» щорічно до 05 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. В ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»зазначено, що у 2016 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року -1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1247 гривень. Оскільки допомога виплачена позивачу у меншому розмірі, просив визнати вказані дії незаконними та зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату допомоги у відповідності до вимог Закону.

В судове засідання позивач подав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, клопотав про розгляд справи у його відсутність.

У судове засідання представник відповідача - управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації подав заперечення проти позову, просив визнати управління соцзахисту неналежним відповідачем. Надав суду заперечення на позов, де вказав, що нарахування та виплата позивачеві щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня здійснено у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів відповідно до пункту 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України. При нарахуванні та виплаті позивачу в 2016 році щорічної разової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» відповідач діяв правомірно, відповідно до норм чинного законодавства України.

Судовий розгляд справи проведено за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 4 ст. 122, ч. 1 ст. 41 КАС України.

Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2.

В 2016 році позивач отримав щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 920 гривень, і ця обставина підтверджена сторонами в письмових поясненнях.

Позивач звернувся із заявою до відповідача щодо перерахунку вказаної допомоги, виходячи із норм закону у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком та отримання недоплаченої частини разової грошової допомоги до 05 травня 2016 року, та отримав відмову, викладену в листі № 687 від 20.02.2017 р., в якому роз'яснено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році грошової допомоги», передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено розміри та порядок виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, йому нарахована разова грошова допомога як учаснику бойових дій в сумі 920,00 грн., яка виплачена, і підстави для її перерахунку відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, щорічна разова грошова допомога для учасників бойових дій призначена для соціального забезпечення громадян, які відповідно до спеціального закону, мають певний соціальний статус, і є формою реалізації конституційного права громадян, які є учасниками, ветеранами чи інвалідами війни, на соціальний захист.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", встановлено виплату учасникам бойових дій щорічної до 5 травня разової грошової допомоги у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 20 Розділу II ЗУ «Про державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» було внесено зміни до вказаної статті, а саме зазначено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 20 розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» стосовно виплати щорічної разової допомоги.

Відповідно до ч. 2ст. 152 Конституції України,закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, редакцію цієї норми, викладену в ЗУ «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України», рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008було визнано такою, що не відповідає Конституції України і вона втратила чинність з дня ухвалення цього Рішення.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин діяла первісна редакція частини п'ятої ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Водночас Кабінет Міністрів України у п.п.2 п.1 Постанови № 141 від 02.03.2016 р. встановив, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» здійснюється в розмірі: для учасників бойових дій та прирівняних до них осіб 920 грн.

Таким чином, на час виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, одночасно діяли норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», і норми Постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 р.

Відповідно до ч. 4ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Керуючись принципом законності та виходячи із визначених у частині четвертій статті 9 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд приходить до висновку, що при визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2016 році підлягає застосовуванню не Постанова КМУ № 141 від 02.03.2016р., а Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального Захисту», який має вищу юридичну силу.

Щодо розрахункової величини мінімальної пенсії за віком, який слід застосовувати при нарахуванні щорічної разової грошової допомоги, суд виходить з того, що згідно ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Положеннями ч.3 ст. 28 зазначеного Закону передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частиною 1 цієї статті застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Разом з тим, керуючись принципом верховенства права, суд з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства України, зазначає, що правовідносини, які виникають в процесі реалізації права на отримання грошової допомоги, будуються на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, а саме в даному випадку це надання учасникам бойових дій грошової допомоги у розмірі, що є кратним певній сталій величині, то держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке сподівання виникло у позивача з моменту набуття ним статусу учасника бойових дій та набуття права на отримання пільг та гарантій, передбачених спеціальним Законом.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших, актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26 вересня 2014 pоку).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при нарахуванні щорічної одноразової грошової допомоги у відповідності до ст.12 Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», слід виходити з розміру мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб які втратили працездатність, визначеного на 2016 рік Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік».

Посилання відповідача на норми Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 року №79-VІІІ, згідно з яким пунктом 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України встановлено, що норми і положення, зокрема, статей12,13,14,15,16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, не спростовують висновків суду з огляду на такі обставини.

Згідно висновку Конституційного Суду України, викладеному в рішенні від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Вказаний висновок, на думку суду, поширюється також і на положення Бюджетного Кодексу України.

При цьому суд приходить до висновку, що Бюджетний Кодекс України та Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» мають однакову юридичну силу, при цьому Закон, який встановлює особливості правового статусу певної групи населення, є спеціальним нормативним актом, і саме його норми підлягають застосуванню при забезпеченні соціального захисту учасників бойових дій.

При цьому суд враховує також наступне.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний суд України у рішенні №8-рп/2005 від 11.10.2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження, а саме: звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики.

Також Конституційний суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007р.зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Таким чином, прийняття змін до Бюджетного Кодексу України, якими звужено обсяг прав позивача на отримання грошової допомоги у розмірі, визначеному спеціальним Законом, не може бути підставою для порушення прав громадянина.

При цьому слід також врахувати, що в рішеннях Конституційного Суду України № 8-рп/99 від 06.07.1999 р.(у справі щодо права на пільги) та №5-рп/2002 від 20.03.2002 р. (у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) вказано, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України, перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, в т.ч. у Збройних Силах України. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій учасників бойових дій, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантійне може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10.12.2013 р. (справа №21-348а1), від 17.12.2013 р. (справа №21-445а13), від 06.10.2015 р. (провадження №127/11720/14-а).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 160, 161, 162, 163, 183-2, 254, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними щодо перерахування щорічної одноразової грошової допомоги - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації щодо невиплати ОСОБА_1 в 2016 році щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зобов'язати управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації здійснити перерахунок, донарахування та виплату ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік як учаснику бойових дій відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі 4730 (чотири тисячі сімсот тридцять) гривень, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною 1 статті 28 закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум

Встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації подати у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіту про виконання рішення суду.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання її копії.

У разі прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Суддя Білокуракинського

районного суду Луганської області Третяк О.Г.