Справа № 127/6042/16-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2017-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/6042/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Овсюк Є.М.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

23 березня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Залімського І. Г. Сушка О.О.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

позивача ОСОБА_2

представника відповідача Павич О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці про визнання неправомірними дій щодо відмови у перерахунку пенсії і зобов'язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2016 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці про визнання неправомірними дій щодо відмови у перерахунку пенсії і зобов'язання вчинення певних дій.

Вінницький міський суд Вінницької області постановою від 18.08.2016 року вказаний позов задовольнив.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, в свою чергу позивач заперечив проти апеляційної скарги та просив у її задоволенні відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач з лютого 2002 року по даний час перебуває на обліку спочатку в органах соціального захисту населення, а згодом в органах Пенсійного фонду України і отримує пенсію по другій групі інвалідності, обчислену відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90% середньомісячного заробітку, що підтверджується пенсійним посвідченням наявним в матеріалах справи та довідкою медико-соціальної експертизи серії НОМЕР_1 (а.с. 10, 11).

Як вбачається із записів в трудовій книжці позивача, він працював в органах прокуратури з 29.12.1986 по 31.10.2006 року (19 років 10 місяців і 2 дні) та з 15.12.2006 по 11.09.2015 року (дата звільнення) - 8 років 9 місяців і 1 день, а всього 28 років 7 місяців і 3 дні (а.с. 12-14).

23.09.2015 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці з заявою про зарахування до свого загального стажу роботи та вислуги років у прокуратурі час роботи з 03.07.2006 по 31.10.2006 року та із 15.12.2006 року по 16.09.2015 року.

Однак відповідач листом від 07.10.2015 року повідомив позивача про те, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» із 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «;Про прокуратуру» та деяких інших законодавчих актів, і тому із зазначеної дати пенсії прокурорам не призначаються, а раніше призначені не перераховуються (а.с. 15-16).

25.01.2016 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці з заявою про перерахунок його пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчим працівникам відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013 «Про впорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», додавши довідку прокуратури Вінницької області від 21.01.2016 № 18/2 про розмір середньомісячного заробітку (а.с. 31-34).

Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці листом від 11.02.2016 повідомило позивача про те, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» із 01 червня 2015 року пенсії прокурорським працівникам не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються (а.с. 35-37).

У зв'язку з тим, що прокуратура Вінницької області внесла неправильні відомості в довідку від 21.01.2016 року № 18/2 про заробітну плату позивача і визнала її недійсною, а натомість видала іншу довідку від 10.02.2016 № 18/26 про середньомісячний заробіток, позивач 11.03.2016 року повторно звернувся до відповідача з проханням провести перерахунок пенсії (а.с. 39-42), однак відповідач листом від 15.03.2016 року повторно відмовив йому у проведенні перерахунку пенсії із тих самих підстав (а.с. 43-45).

25.05.2016 року прокуратура Вінницької області видала позивачу нову довідку про середньомісячний заробіток (а.с. 82), у зв'язку з чим позивач подав вказану довідку на розгляд відповідачу, однак відповідач листом від 01.06.2016 року відмовив йому у проведенні перерахунку пенсії із вищевказаних підстав.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись положеннями Закону України "Про прокуратуру" та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» , прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

держава взяла на себе обов'язок забезпечити не лише нарахування, але й перерахунок пенсії працівникам прокуратури виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за перерахунком.

За змістом ч. 18 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ визначено, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховувалися у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадився з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, які тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадився з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

При цьому, Законом України від 28.12.2014 № 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" внесено зміни до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" та частину вісімнадцяту викладено у такій редакції: "Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України".

Разом з тим, 15.07.2015 року набув чинності Закон України "Про прокуратуру", згідно Розділу ХІІ Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення : Закон України "Про прокуратуру", крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50- 1, частини третьої статті 51 2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Отже, на час звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, частини тринадцята та вісімнадцята статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" втратили чинність.

В силу ч. 20 ст. 86 Закону України " Про прокуратуру" (чинної на час виникнення спірних правовідносин) умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, а тому вказані зміни до законодавства не позбавляють позивача права на перерахунок пенсії, який був йому гарантований ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" при призначені пенсії, проте визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури покладено на Кабінет Міністрів України.

На час звернення позивача за перерахунком пенсії, Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт не було прийнято.

Таким чином, з 15 грудня 2015 року діючим законодавством України не визначено суб'єктивного права, як і не передбачено підстав, порядку реалізації, обов'язку органів Пенсійного фонду України щодо перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи зазначене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно неправомірності дій відповідача щодо відмови позивачу перерахунку пенсії.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

У той же час, згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в ухвалі "Великода проти України" від 03.06.2014 року, законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Також, Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У п. 2.2. вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116). У Рішенні від 02 березня 1999 року N 2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд України. Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Вищенаведене, ще раз свідчить про те, що у спірних правовідносинах відповідач здійснював свої повноваження в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, та правомірно відмовив позивачу в проведенні перерахунку пенсії.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд України у своїй постанові від 12 липня 2016 року у справі № 21-1726а16 висловив правову позицію, відповідно до якої відсутність постанови Кабінету Міністрів України, яка чітко визначає розмір заробітної плати (чи пенсії) не є підставою для застосування вже недіючих норм Закону України для проведення перерахунку заробітної плати (пенсії).

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці перерахувати пенсію із середньомісячного заробітку згідно з довідкою прокуратури Вінницької області за № 18/26 від 10.02.2016 рокувідповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 05.11.1991 року), виходячи з розрахунку 90% від середнього заробітку без обмеження її розміру.

Що стосується позовних вимог про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці зарахувати до загального стажу роботи позивача час роботи в органах прокуратури із 3 липня по 31 жовтня 2006 року та із 15 грудня 2006 року по 16 вересня 2015 року, то колегія суддів вважає, що у їх задоволенні необхідно відмовити, з огляду на наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування " від 09.07.2003 р. № 1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV), який розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про обов'язкове державне пенсійне страхування

Відповідно до статті 1 Закону №1058-ІV, пенсія це - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

При цьому, страховий стаж це - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;

За змістом статті статті 24 Закону №1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно ч.ч. 2, 3,4 вказаної статті, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

У разі якщо зазначену доплату не було здійснено, до страхового стажу зараховується період, визначений за кожний місяць сплати страхових внесків за формулою:

ТП = Св : В, де:

ТП - тривалість періоду, що зараховується до страхового стажу та визначається в місяцях;

Св - сума фактично сплачених страхових внесків за відповідний місяць;

В - мінімальний страховий внесок за відповідний місяць.

Періоди роботи після призначення пенсії зараховуються до страхового стажу на загальних підставах.

Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Із системного аналізу зазначених норм, можна прийти до висновку, що страховий стаж це період роботи (за який сплачувалися відповідні страхові внески), який обчислюється органами Пенсійного фонду при призначенні особі пенсії, з метою визначення її розміру.

Тобто, страховий страж це відповідний коефіцієнт, який є складовою формули, що використовується для розрахунку розміру конкретної пенсії , який складається зокрема із суми місяців страхового стажу, що відповідають кількості місяців (років) трудового стажу за який сплачено страхові внески та розраховується при призначенні пенсії.

Згідно з матеріалами справи, в березні 2002 року, позивачу була призначена пенсія по інвалідності із розрахунку 90% від середнього заробітку, станом на час призначення цієї пенсії загальний трудовий стаж позивача складав 30 років 06 місяців і 15 днів, при цьому стаж роботи в органах прокуратури складав 15 років 03 місяців і 12 днів.

Разом з тим, в червні 2006 року позивач перейшов на інший вид пенсії (за вислугою років) розмір, якої також розраховувався із розрахунку 90% від середнього заробітку при цьому станом на час призначення цієї пенсії загальний трудовий стаж позивача складав вже 34 роки 09 місяців і 3 дні , з яких стаж роботи в органах прокуратури складав 19 років 06 місяців і 5 днів.

У березні 2009 року пенсія позивача за вислугу років перераховувалася у зв'язку із збільшенням заробітної плати працівників прокуратури.

В подальшому, а саме у вересні 2014 року знову перейшов на пенсію по інвалідності, яка перераховувалася у жовтні 2015 року, при цьому загальний трудовий стаж позивача, при всіх перерахунках складав 34 роки 09 місяців і 3 дні , з яких стаж роботи в органах прокуратури складав 19 років 06 місяців і 5 днів.

Таким чином, загальний стаж позивача, вперше був обрахований та складав 30 років 06 місяців і 15 днів, з яких стаж роботи в органах прокуратури складав 15 років 03 місяців і 12 днів, під час призначення пенсії по інвалідності у 2002 році, в друге у 2006 році коли позивачу було призначено пенсію за вислугу років ( загальний стаж складав 34 роки 09 місяців і 3 дні , з яких стаж роботи в органах прокуратури складав 19 років 06 місяців і 5 днів) та не змінювався під час здійснення перерахунків пенсії, як за вислугу років так і по інвалідності.

Разом з тим позивач відповідно до закону має право обрати вид пенсії яку він бажає отримувати.

Відповідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Статтею 10 вказаного закону передбачено право особи вибору пенсійних виплат.

Згідно ч.1 вказаної статті, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Тобто, у разі наявності у особи права на декілька видів пенсій , вона може за бажанням вибрати один із видів пенсії передбачених вказаним законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 зазначеного закону переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Отже , якщо особа вже отримує одну з державних пенсій, у випадку бажання перейти на іншу державну пенсію, вона повинна звернутися із заявою до відповідного органу Пенсійного фонду з прохання переведення на зазначений вид пенсії.

Процедура звернення за призначенням пенсії регулюється, Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 N 22-1 , (далі - Порядок N 22-1).

Відповідно до п.1.2. Порядку N 22-1, заява про призначення пенсії працюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником до органу, що призначає пенсію, через уповноважену посадову особу підприємства, установи, організації (далі - посадова особа) за місцезнаходженням такого підприємства, установи або організації. За бажанням особи така заява може бути подана особисто за місцем проживання (реєстрації) або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника.

Також, розділом ІІ вказаного порядку передбачено перелік документів, необхідних для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший.

Таким чином, аналізуючи зазначене, можна зробити висновок, що для того, щоб органи Пенсійного фонду призначили особі пенсію, вона повинна звернутися до відповідного пенсійного органу у встановленому законом порядку.

Тобто, особа яка хоче отримувати пенсію, повинна звернутися до відповідного органу Пенсійного фонду із письмовою заявою встановленого зразку, при цьому до такої заяви про призначення пенсії додається певний обсяг документів необхідних для розгляду такої заяви та призначення пенсії, передбачений зазначеним вище порядком.

Згідно матеріалами справи, 22.09.2015 року позивача звернувся до відповідача із проханням зарахувати до його загального стажу роботи та вислуги років у прокуратурі час роботи з 03.07.2006 року по 31.10.2006 року та з 15.12.2006 року по 16.09.2015 року.

Таким чином, відповідно до зазначеного позивач не звертався до відповідача із заявою встановленої форми про призначення чи перерахунок пенсії, а тому підстави для здійснення перерахунку його загального стажу відсутні, та як і порушення його прав.

Водночас, у випадку, якщо позивач виявить бажання перейти на інший вид пенсії, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", наприклад, на пенсію за віком він повинен буде звернутися до відповідного органу Пенсійного фонду із заявою встановленого зразка і в такому випадку, Пенсійний фонд здійснить призначення пенсії та перерахунок його загального стажу із врахуванням всього трудового стажу, що є страховим (з якого сплачені відповідні страхові внески).

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі 90 відсотків, яка відповідно до Закону України "Про прокуратуру" є максимальним розміром такого виду пенсії, а тому подальший трудовий (страховий) стаж позивача вже не має впливу на розмір призначеної йому у максимальному розмірі пенсії по інвалідності, а тому його (стажу, роботи позивача після призначення пенсії ) врахування не має доцільності, оскільки жодним чином не вливає на її розмір.

Подальший трудовий стаж позивача може мати значення лише для визначення розміру його пенсії у разі призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"

Згідно ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахування зазначеного, колегія суддів вважає, що Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці в даних правовідносинах діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції вирішив скасувати її та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці задовольнити повністю.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці про визнання неправомірними дій щодо відмови у перерахунку пенсії і зобов'язання вчинення певних дій скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 березня 2017 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Залімський І. Г. Сушко О.О.