Справа № 806/3125/14
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" березня 2017 р. м.Київ К/800/10024/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г. Горбатюка С.А. Мороз Л.Л.

секретар судового засідання - Ярош Д.В.,

за участю

позивача - ОСОБА_4,

представника позивача - ОСОБА_5

інші учасники процесу не з»явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року

у справі № 806/3125/14

за позовом ОСОБА_4

до 1) Радомишльської міської ради Житомирської області,

2) Відділу Держкомзему у Радомишльському районі Житомирської області,

треті особи: 1) ОСОБА_6,

2) ОСОБА_7

про визнання незаконним рішення, визнання дій незаконними, визнання

незаконними та скасування державних актів, скасування державної реєстрації

державних актів на право приватної власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Радомишльської міської ради Житомирської області, Відділу Держкомзему у Радомишльському районі Житомирської області, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконним рішення, визнання дій незаконними, визнання незаконними та скасування державних актів, скасування державної реєстрації державних актів на право приватної власності.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд:

- визнати незаконним рішення Радомишльської міської ради № 36 від 25 березня 2009 року у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати незаконними дії відповідачів по складанню і видачі державних актів на право приватної власності на землю від 18 жовтня 2010 року серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2, серії НОМЕР_3, серії НОМЕР_4 від 25 жовтня 2010 року;

- визнати незаконними, а також скасувати вищевказані державні акти і їх державну реєстрацію.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_4 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, справу направити на новий судовий розгляд.

ОСОБА_6, ОСОБА_7 подали до Вищого адміністративного суду України письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких просили залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення першої та апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх в судовому засіданні позивача, представника позивача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та третя особа - ОСОБА_7 є суміжними землекористувачем та власником земельних ділянок в АДРЕСА_2. Земельна ділянка, що належить на праві приватної власності ОСОБА_6, є суміжною до ділянки ОСОБА_7 і з ділянкою ОСОБА_4 не межує.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка ОСОБА_4 площею 667 м кв. виділена їй рішенням Житомирського обласного суду від 26 травня 1998 року. (а.с. 11-12 т. 1).

Рішення суду виконано із встановленням межових знаків в натурі державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень ВДВС Головного управління юстиції у Житомирській області 27 листопада 2007 року, що підтверджено актом державного виконавця та постановою про закінчення виконавчого провадження.

Треті особи ОСОБА_7 та ОСОБА_6 01.09.1976 року за договором купівлі-продажу придбали у ОСОБА_8 жилий будинок в рівних частках по АДРЕСА_1, що розміщений на землях державного фонду площею 2730 м кв.

Рішенням Радомишльської міської ради № 36 від 25 березня 2009 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_6

На підставі вказаного рішення було видано державні акти на право приватної власності на землю від 18 жовтня 2010 року серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2, серії НОМЕР_3, серії НОМЕР_5 від 25 жовтня 2010 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем в межах повноважень, встановлених чинним законодавством, відповідно до визначеної законом процедури. Таким чином, даним рішенням права та інтереси позивача не порушені.

Переглядаючи судові рішення, з урахуванням доводів касаційної скарги, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

За приписами частин 1, 2 статті 2 Земельного кодексу України, земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно з частинами 1, 2 статті 84 Земельного кодексу України, Землі, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 2 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Положеннями статті 170 Цивільного кодексу України закріплено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У разі прийняття субєктом владних повноважень рішення про надання у власність земельної ділянки (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання цього права власності має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України щодо застосування норм права у спорах цієї категорії, неодноразово висловленій, зокрема у постановах від 11 листопада 2014 року № 21-493а14, 9 грудня 2014 року № 21-308а14, від 25 листопада 2015 року № 339/113/14-а, від 13 грудня 2016 року №338/1095/14-а, які в силу положень частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковими для врахування судами.

З огляду на вищевикладене, спір у даній справі повязаний із захистом цивільного права, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку щодо можливості вирішення його в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, не може бути розглянутий за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Таким чином, судова колегія Вищого адміністративного суду України вважає за необхідне закрити провадження у справі.

Згідно з частиною 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що в даних правовідносинах має місце спір про цивільне право, дана справа повинна бути розглянута за правилами цивільного процесуального законодавства.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 157, статтями 220, 221, 223, частиною 1 статті 228, статтями 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року у справі № 806/3125/14 - скасувати.

Провадження у справі № 806/3125/14 за позовом ОСОБА_4 - закрити.

Роз'яснити позивачу про право звернення до місцевого суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, передбачених статтями 237 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді