Справа № 826/19417/16
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

09 березня 2017 року № 826/19417/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного Управління Національної Гвардії України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного Управління Національної Гвардії України, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій Головного Управління Національної Гвардії України, викладене у листі від 10.06.2016 № 27/21/3-В509, в частині відмови у визнанні учасником бойових дій по захисту Батьківщини ОСОБА_1 ;
- зобов`язати комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій Головного Управління Національної Гвардії України визнати ОСОБА_1 учасником бойових дій по захисту Батьківщини і видати йому посвідчення учасника бойових дій установленого зразка.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2016 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.
Під час судового розгляду позивач підтримав позов у повному обсязі. Обґрунтовува свої позовні вимоги тим, що під час прийняття оскаржуваного рішення про відмову у наданні позивачу статусу учасника бойових дій, посилання відповідача на п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 18.05.2010 у справі № 21-74Во10 та від 03.10.2011 у справі № 21-162а11 є необґрунтованими та безпідставними, оскільки вказана норма Закону та рішення Верховного Суду України регулюють інші правовідносини, а саме: щодо надання особам статусу учасника бойових дій на території інших країн, в той час як позивач вважає, що виконував службово-бойові завдання, захищаючи Батьківщину та брав безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації інших незаконних формувань і груп на території колишнього Союзу РСР.
Таким чином, на думку позивача, на спірні правовідносини розповсюджуються вимоги положень п.п. 1 та 5 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не п. 2 ст. 6 названого Закону, які необґрунтовано та безпідставно застосовано відповідачем при розгляді його документів.
За таких обставин, з висновком комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій Головного управління Національної Гвардії України позивач не погоджується, у зв`язку з чим звернувся до суду.
Представник відповідача позов не визнав, подав заперечення проти позовних вимог, де зазначив, що серед документів, поданих позивачем для розгляду питання про визнання його учасником бойових дій, були відсутні документи, які б визначали, що позивач дійсно брав участь саме у бойових діях в республіках Закавказзя та Середньої Азії. Відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на постанову Кабінету Міністрів України № 63 від 08.02.1994 р. «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою затверджено Перелік держав і періодів бойових дій на їх території, до якого не входять Азербайджанська РСР, Вірменська РСР та Молдавська РСР.
В судовому засіданні 19.01.2017 року оголошено ухвалу про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, за письмовою згодою сторін.
Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до наданих суду доказів, позивач з 09.07.1989 прийняв військову присягу та проходив військову службу за призовом.
Позивач, являючись військовослужбовцем МВС військової частини № НОМЕР_1 Української РСР проходив службу в якості командира відділення бойового забезпечення Учбової роти спеціального призначення (УРСП), яка введена наказом начальника внутрішніх військ Союзу РСР від 01.11.1989 № 50, що підтверджується записом у військовому квитку серії НОМЕР_2 .
Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 у період з 16.01.1990 по 10.01.1991 виконував службові обов`язки по охороні громадського порядку при надзвичайних обставинах, пов`язаних з масовими антигромадськими проявами в складі військової частини № НОМЕР_1 на посаді командира відділення бойового забезпечення учбової роти спеціального призначення, виконував службово-бойові завдання на території Азербайджанської РСР, Вірменської РСР, Молдавської РСР, а саме :
- в державах Азербайджан та Вірменія в період з 16.01.1990 по 13.06.1990, з 27.06.1990 по 03.08.1990 та з 05.12.1990 до 10.01.1991.
- в державі Молдова в період з 27.10.1990 по 29.11.1990.
На звернення Президії Верховної Ради Азербайджанської РСР, Указом Президії Верховної Ради СРСР № 1060-1 «Про оголошення надзвичайного стану в Нагірно-Карабаській автономній області і деяких інших районах» в 23 год. 30 хв. 15.01.1990 оголошено надзвичайний стан на території Нагірно-Карабаської автономної області, прилеглих до неї районів Азербайджанської РСР, Горійського району Вірменської РСР, а також в прикордонній зоні уздовж Державного кордону СРСР на території Азербайджанської РСР з одночасним повідомленням сусідніх держав та міжнародних організацій.
У зв`язку з цим, особовий склад військового підрозділу МВС Української РСР (військова частина № 3217), в тому числі і позивач, були підняті по тривозі та, за наказом командування МВС Української РСР о 01 год. 00 хв. 16.01.1990 Військово-Транспортною Авіацією (ВТА) переправлені для дій та виконання завдань до Азербайджанської РСР разом з бойовою зброєю (автомати АКС-74 і АКМС, снайперські гвинтівки, прилади безшумної стрільби (ПБС), зенітними установками, гранатометами АГС, РПГ-7 і ГП-25) та були споряджені бойовими припасами, засобами індивідуального захисту (бронежилет, броньована каска спецпідрозділів МВС СРСР «Сфера»), бойовою технікою.
Даний факт підтверджується архівними довідками Центрального Архівного Відділу Внутрішніх Військ МВС України від 21.02.2013 № 128 та № 129 про витяг з наказу військової частини № НОМЕР_1 від 17.01.1990 № 14.
20.01.1990 Указом Президії Верховної Ради СРСР введено надзвичайний стан та комендантську годину в м. Баку відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 15.01.1990.
Упродовж півроку, до 13.06.1990 позивач, з бойовою зброєю та бойовою технікою, гелікоптерами виконував спеціальні завдання МВС Української РСР на території наступних держав: Азербайджану (м. Кіровабад, м. Баку, м. Казах, м. Кельбаджаро, адміністративно-територіальний азербайджано-вірменський кордон, Нагорно-карабахська автономна область), Грузії (в районі м. Тбілісі) та Вірменії (м. Раздан, м. Єреван, кордон Вірменської РСР та Ірану).
Даний факт підтверджується архівною довідкою від 09.04.2014 № 229 Центрального Архівного Відділу Внутрішніх Військ МВС України, копіями фотознімків.
Крім того, 27.06.1990 розпорядженням від 26.06.1990 № 2424 начальника внутрішніх військ МВС СРСР по Українській РСР та Молдавській РСР та наказом № 148 командира військової частини № НОМЕР_1 , МВС Української РСР направило ОСОБА_1 у відрядження у складі військового підрозділу УРСП з бойовою зброєю та бойовими припасами, переправивши військово-транспортною авіацією до незалежної автономної держави Нахічеванська АРСР, яка входила до складу держави Азербайджан для виконання спеціального завдання, а саме - ліквідації бойовиків.
До 03.08.1990 з бойовою зброєю при підтримці ескадрильї гелікоптерів позивач виконував спеціальне завдання МВС Української РСР з ліквідації бойовиків на території незалежної автономної держави (республіки) Нахічевань.
27.10.1990 наказом № 256 командира військової частини № НОМЕР_1 для військового підрозділу УРСП, у складі якого ОСОБА_1 , військово-транспортною авіацією з бойовою зброєю, переправлений до кордону Молдова, де, отримавши бойову техніку, ввійшли на територію Молдови для виконання спеціального завдання.
На території держави Молдова (м. Комрат, Вулкенєшт с. Карбаклія, с. Кайраклія, с. Салчія, с. Чалик Тараклійского району) позивач перебував до 29.11.1990. За виконання спеціального завдання ОСОБА_1 нагороджений нагрудним знаком МВС та грошовою премією.
05.12.1990 позивач переправлений військово-транспортною авіацією Української РСР з бойовою зброєю та бойовою технікою у складі військового підрозділу МВС на територію держави Азербайджан, де до 10.01.1991 виконував спеціальне завдання МВС Української РСР.
Даний факт підтверджується архівними довідками Центрального Архівного Відділу Внутрішніх Військ МВС України від 21.02.2013 № 128, від 09.04.2014 № 229, від 09.04.2014 № 103, від 25.05.2015 № 428, а також витягом з наказу військової частини № НОМЕР_1 від 28.06.1990 № 148.
При цьому, суд відзначає, що саме у довідці від 25.05.2015 року № 428 зазначено, що особовий склад полку (в/ч НОМЕР_1 ), до якого входив і ОСОБА_1 виконував накази МВС СРСР, НВВ МВС СРСР, які конкретно перелічені в даній довідці.
Окрім того, листом від 10.08.2015 року № 363 повідомлено, що інформація про поранення та загибель військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ВВ МВС Української РСР та громадян Української РСР як військовослужбовців ВВ МВС СРСР є конфіденційною відповідно до чинного законодавства України.
Зважаючи на те, що раніше зазначена у довідці від 25.05.2015 року № 428 інформація на розгляд комісії з розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 не надавалась, позивач у травні 2016 року звернувся до центральної комісії МВС України із заявою про визнання його учасником бойових дій.
Зазначена заява була скерована до Головного Управління Національної Гвардії України, оскільки відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 22.05.2015 № 590 затверджено Положення про комісію Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, основним завданням якої є прийняття рішення щодо надання військовослужбовцям статусу учасника бойових дій.
Листом заступника командувача Національної гвардії України від 10.06.2016 № 27/21/3-В509 позивачу надіслано витяг з протоколу комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій № 25 від 09.06.2016 року, в якому не заперечувався факт участі позивача у складі військової частини НОМЕР_1 на посаді командира відділення бойового забезпечення учбової роти спеціального призначення та виконання ним службово-бойових завдань на території Азербайджанської РСР, Вірменської РСР та Молдавської РСР, проте, в наданні статусу учасника бойових дій відмовлено, у зв`язку з тим, що зазначені руспубліки не входять до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1994 № 63 та на підставі правової позиції Верховного Суду України, а саме: постанови від 18.05.2010 у справі № 21-74Во10 та від 03.10.2011 у справі № 21-162а11.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій визнаються:
1) військовослужбовці, які проходили службу у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період громадянської та Великої Вітчизняної воєн, під час інших бойових операцій по захисту Батьківщини, партизани і підпільники громадянської та Великої Вітчизняної воєн;
Пунктом 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону також передбачено, що учасниками бойових дій визнаються колишні військовослужбовці, особи вільнонайманого складу, а також колишні бійці винищувальних батальйонів, взводів і загонів захисту народу та інших формувань, що брали безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації диверсійно-терористичних груп фашистської Німеччини та інших незаконних формувань і груп на території колишнього Союзу РСР;
Як вбачається зі змісту заяви від 27.04.2016 року, позивач при зверненні до центральної комісії МВС України з питань пов`язаних з установленням статусу учасника бойових дій, посилався саме на пункти 1 та 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Проте, відповідачем взагалі не було надано оцінку викладеним у заяві позивача обставинам, з огляду на положення зазначених пунктів, які визначають підстави для визнання учасниками бойових дій, що свідчить про прийняття рішення відповідачем необгрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та недобросовісно.
При цьому, відповідачем у рішенні комісії від 09.06.2016 року безпідставно застосовано пункт 2 ч. 1 ст. 6 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 18.05.2010 у справі № 21-74Во10 та від 03.10.2011 у справі № 21-162а11, виходячи з наступного.
Вирішуючи спір по суті, суд також надає правову оцінку спірним правовідносинам, з огляду на наявність висновку застосування норм права, викладеного в постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2011 року (№ 21-162а11), на яку посилається відповідач у своїх запереченнях та в постанові Верховного Суду України від 03.06.2014 року у справі № 21-137а14 за адміністративним позовом про визнання протиправним рішення комісії Військкомату з розгляду питань із встановлення статусу ветерана війни від 17 вересня 2010 року про відмову у наданні статусу учасника бойових дій та зобов`язати зазначену Комісію визнати учасником бойових дій.
У даних постановах Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що положення примітки 6 до Переліку стосовно можливості визнання осіб учасниками бойових дій після грудня 1979 року поширюються лише на військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про їх особисту участь у бойових діях. Відсутність вищезазначених обставин виключає можливість визнання учасниками бойових дій після грудня 1979 року осіб, які виконували спеціальні завдання в умовах надзвичайного стану та при вирішенні збройних конфліктів, відновлення законності та правопорядку на території колишніх республік Союзу РСР (у тому числі Азербайджанської РСР).
Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Одночасно з цим, суд зазначає, що помилковим є посилання відповідача на зазначені правові позиції Верховного Суду України, оскільки відрядження позивача здійснювались відповідно до наказів та розпоряджень МВС Української РСР, які відповідно до ст.71 Конституції Української РСР являлись обов`язковими на той час, а позивач ОСОБА_1 у складі військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи на посаді командира відділення бойового забезпечення учбової роти спеціального призначення, виконував службово-бойові завдання на території Азербайджанської РСР, Вірменської РСР, Молдавської РСР - республік колишнього Союзу РСР, які не відносились до інших країн.
Суд погоджується з позицією позивача щодо виконання ним обов`язку по захисту Батьківщини, з огляду на наступне.
З 24.08.1991 року внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою по відношенню до будь-якої країни, в тому числі і по відношенню до колишнього Союзу РСР.
Разом з тим, у період входження Української РСР до складу союзної держави (СРСР) громадяни України, призиваючись на військову службу, приймали військову присягу на вірність Батьківщині.
Відповідно до ст. 29 Конституції Українcької РСР захист Соціалістичної Вітчизни належить до найважливіших функцій держави і є справою всього народу. З метою захисту соціалістичних завоювань, мирної праці радянського народу, суверенітету і територіальної цілісності держави створено Збройні сили СРСР і встановлено загальний військовий обов`язок.
Військова служба - це особливий вид державної служби, що полягає у виконанні радянськими громадянами конституційного військового обов`язку у складі ЗС СРСР (ст. 63 Конституції СРСР).
Військова служба була найбільш активною формою здійснення громадянами свого конституційного обов`язку захищати соціалістичну Вітчизну, була почесним обов`язком і покладалася тільки на громадян СРСР (ст.ст. 31 і 62, Конституції СРСР).
Відповідно до ст. 7 Закону про загальний військовий обов`язок (1967 року) всі військовослужбовці та військовозобов`язані приймали військову присягу на вірність своєму народові, своїй Радянській Батьківщині і Радянському уряду. В матеріалах справи міститься текст військової присяги, яку приймав позивач.
Таким чином, виконання бойових завдань на територіях колишніх республік, як території колишнього Союзу, у період до проголошення України суверенною незалежною державою, в силу вказаних норм, є виконанням бойових операцій по захисту Батьківщини.
Крім того, слід зазначити, що чинне законодавство України не містить визначення терміну "бойові дії", а також вичерпних характеристик, які б давали можливість визначити певні дії як бойові. Таким чином, при визначенні, чи мають дії, в яких позивач брав участь на території Азербайджанської РСР, Вірменської РСР, Молдавської РСР характер бойових, слід враховувати в повному обсязі обставини, які супроводжували його перебування на зазначених територіях.
Позивачем надані статті засобів масової інформації щодо подій на територіях Азербайджанської РСР, Вірменської РСР під час виконання позивачем спецзавдань МВС СРСР на зазначених територіях. Відповідно до інформації, яка міститься в зазначених виданнях, на той час на території зазначених республік відбулись масові заворушення та безпорядки з використанням вогнепальної зброї, які супроводжувались чисельними людськими жертвами серед громадського населення та постраждалими серед працівників правоохоронних органів та військовослужбовців.
Разом з цим, факти щодо діяльності незаконних збройних формувань та груп на території колишнього Союзу РСР (Азербайджанська РСР, Вірменська РСР, Молдавська РСР) та проведення бойових операцій під час служби позивача підтверджуються наступним:
1. Копією Указів Президії Верховної Ради СРСР від 15.01.1990 № 1060-1 «Про оголошення надзвичайного стану на території Азербайджанської РСР» та від 20.01.1990 «Про введення надзвичайного стану в місті Баку»;
2. Копією Указу Президента СРСР від 25.07.1990 № 373 «Про заборону створення військових формувань, не передбачених законодавством СРСР»;
3. Копією заяви Президії Верховної Ради Української РСР з приводу конфлікту між Азербайджаном і Вірменією та Постанови Президії Верховної Ради Української РСР від 17.05.1991 № 1045-ХII;
4. Копією Постанови Верховної Ради Молдавської РСР від 26.10.1990 «Про оголошення надзвичайного стану»;
5. Копією листа МЗС України від 21.09.2005 № 620/14-110-1410, в якому юридично визначено періоди бойових дій при Нагірно-Карабаському конфлікті, де зазначається, що «Азербайджанська Республіка визнає ведення бойових дій на території АР у період з жовтня 1988 року по квітень 1994 року».
6. Копією документів про поранення військовослужбовців, матеріалами ЗМІ щодо загибелі військовослужбовців МВС Української РСР, громадян Української РСР, як військовослужбовців МВС СРСР, нагородження званням (посмертно) Героя Союзу РСР та орденами Червоної зірки;
7. Копією наказу Начальника внутрішніх військ МВС СРСР по Українській РСР та Молдавській РСР № 186 про заохочення командира учбової роти спеціального призначення ОСОБА_2 , під командуванням якого позивач виконував спеціальні завдання МВС, зміст якого свідчить саме про виконання ротою службово-бойових задач по ліквідації діяльності незаконних збройних формувань.
Крім того, дані факти визнає сам відповідач у спірному рішенні, оформленому протоколом № 25 та викладеному у листі від 10.06.2016 № 27/21/3-В509, а саме: ОСОБА_1 , у складі військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи на посаді командира відділення бойового забезпечення учбової роти спеціального призначення, виконував службово-бойові завдання на території Азербайджанської РСР, Вірменської РСР, Молдавської РСР.
Позивачем для огляду в судовому засіданні надавались фотографії, де він зображений зі своїми товаришами по службі, зокрема, з командиром роти спеціального призначення в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 , під командуванням якого служив ОСОБА_1 . Так, до матеріалів справи додано посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_2 та архівна довідка від 31.03.1997 року щодо виконання спецзавдань згідно з наказами в/ч НОМЕР_1 в м. Баку, в м. Нахічевань, на території Молдавської РСР.
Відповідно до матеріалів справи, посвідчення учасників бойових дій за аналогічних обставин видано значній кількості осіб, у тому числі ОСОБА_3 , заступнику командира УРСН, під командуванням також якого позивач виконував службово-бойові завдання, товаришу по службі - ОСОБА_4 .
Позивач не зміг забезпечити показання свідка ОСОБА_2 в судовому засіданні з причини його важкої хвороби і неможливості пересуватись.
Згідно з ч. 2 ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.
Суд зазначає, що є загальновідомими факти про те, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу РСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 по 1991 роки в СРСР, зокрема, в кавказьких республіках виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками. Збройні сили СРСР і органів внутрішніх справ в даних регіонах виконували бойові завдання метою яких були захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін. На час існування Союзу РСР та партійної ідеології, яка панувала в той період, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась, що не дає можливості встановити виключно з офіційних документів чи мало спеціальне завдання МВС СРСР, на виконання якого був направлений зазначений підрозділ, характер бойового.
Також суд враховує, що на виконання доручення Кабінету Міністрів України № 42048/4/1-05 від 05.09.2005 року МЗС України в листі від 21.09.2005 року вих. № 620/14-110-1410 надало інформацію щодо юридично визначених періодів бойових дій на територіях держав Кавказу та Молдови, а саме:
Нагірно-карабаський конфлікт - Азербайджанська республіка визнає ведення бойових дій на території АР у період з жовтня 1988 року по квітень 1994 рік;
Грузино-південноосетинський та грузино-абхазький конфлікти (в Грузії не існує законодавчих актів, які б юридично визначали періоди ведення бойових дій, однак в державних органах влади прийнято вважати, що військова фаза тривала у ході грузино-південноосетинського конфлікту з жовтня 1990 року по 23 червня 1992 року; у ході грузино-абхазького конфлікту з 14 серпня 1992 року до 30 вересня 1993 року);
Придністровський конфлікт - відповідно до Постанови Уряду Республіки Молдова N 662 від 12.10.92 р. "Про встановлення меж зони воєнного конфлікту і часу початку та закінчення бойових дій в дністровській зоні Республіки Молдова" днем початку бойових дій встановлено 2 березня 1992 року (день визволення с. Кочієрь від гвардійців і козаків), а днем завершення бойових - 13 серпня 1992 року (день розведення сторін протистояння).
Суд вважає визначальним для отримання учасниками Нагірно-Карабаського конфлікту, Придністровського конфлікту статусу учасника бойових дій, факт проходження особою служби у відрядженні на території Азербайджанської РСР, Вірменської РСР, Молдавської РСР, де в цей період велися бойові дії і участь особи у бойових діях.
Таким чином, хоча Азербайджанська РСР, Вірменська РСР та Молдавська РСР не включені у перелік держав і періодів бойових дій, судом при розгляді справи встановлено, що позивач виконував свій обов`язок по захисту Вітчизни в умовах масових заворушень та безпорядків при міжетнічних збройних конфліктах, які відбувались на території колишніх республік радянського Союзу, а тому позовні вимоги визнаються судом обгрунтованими.
Крім того, судом не приймаються до уваги посилання відповідача на судові рішення у справі № 755/32258/14-а, оскільки предметом розгляду у тій справі було рішення відповідача, прийняте у 2014 році, тоді як предметом розгляду даної справи є рішення комісії від 09.06.2016 року. Обставини, які встановлені під час розгляду справи Дніпровським районним судом міста Києва та відображені у постанові від 13.02.2015 року, досліджені судом без урахування додаткових доказів, зокрема, архівної довідки № 428 від 25.05.2015 року (яка отримана позивачем після рішення суду), прийняті з інших підстав (з посиланням на п. 2 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), тому в даному випадку не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 72 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи те, що факт перебування позивача у період з 1988 року по 1990 рік на території колишніх союзних республік, де в цей час велись бойові дії підтверджений належними доказами та не заперечується відповідачем, суд вважає доведеним участь позивача у виконанні завдань в умовах масових заворушень при міжетнічних збройних конфліктах, які відбувалися на територіях Вірменської РСР, Азербайджанської РСР та Молдавської РСР.
Оцінюючи рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, оформлене протоколом № 25 від 09.06.2016 року за критеріями, визначеними у ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши його на відповідність усім зазначеним вимогам, суд приходить до висновку, що діяльність суб`єкта владних повноважень під час прийняття оскаржуваного рішення не відповідала принципам адміністративної процедури, що призвело до порушення прав, свобод та інтересів позивача ОСОБА_1 . Відтак, прийняте рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.
У позовній заяві позивачем сформульовано вимоги про визнання протиправним та скасування рішення комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій Головного Управління Національної Гвардії України, викладене у листі від 10.06.2016 № 27/21/3-В509.
Однак, лист від 10.06.2016 року № 27/21/3-В509 носить виключно інформативний характер, а саме рішенням Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, оформленим протоколом № 25 від 09.06.2016 року відмовлено позивачу у наданні статусу учасника бойових дій. Таким чином, суд дійшов висновку, що беззаперечно, рішення комісії від 09.06.2016 року безпосередньо породжує наслідки для позивача та саме цьому рішенню надано оцінку судом при розгляді даної справи.
Окрім того, в пункті 3 прохальної частини позову позивач просить суд зобов`язати комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій Головного Управління Національної Гвардії України визнати ОСОБА_1 учасником бойових дій по захисту Батьківщини і видати йому посвідчення учасника бойових дій установленого зразка.
Відповідно до підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ Положення про комісію Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.05.2015 № 590, Комісія має право приймати рішення про надання статусу учасника бойових дій військовослужбовцям.
Згідно з ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
Суд, користуючись правом, встановленим ч. 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить за межі позовних вимог і для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій Головного Управління Національної Гвардії України, оформлене протоколом від 09.06.2016 № 25, в частині відмови в наданні статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 та з урахуванням визначеної Положенням компетенції, зобов`язати Комісію прийняти рішення про надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду.
В той же час, відповідно до пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.
Учасникам бойових дій (стаття 6 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник бойових дій" (пункт 3 Положення).
Пунктом 7 зазначеного Положення визначено, що "Посвідчення учасника бойових дій" і нагрудний знак видаються органами Міноборони, МВС, ДСНС, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПтС, Управління державної охорони, ДПС, Адміністрації Державної прикордонної служби, Держспецзв`язку, а також Держспецтрансслужбою за місцем реєстрації ветерана.
З огляду на викладене, а також виходячи зі змісту Положення про головний орган військового управління Національної гвардії України, затвердженого Указом Президента України від 28 березня 2014 року № 346/2014, видача посвідчення учасника бойових дій установленого зразка не належить до компетенції відповідача - Головного управління Національної гвардії України.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Національної гвардії України видати посвідчення учасника бойових дій не підлягають задоволенню.
Оцінюючи надані сторонами докази, а також норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, але з урахуванням наявності підстав для повного захисту прав позивача, з огляду на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, позов підлягає задоволенню частково.
Відповідно до статті 94 КАС України у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, на користь позивача суд присуджує судові витрати по сплаті судового збору в частині задоволених вимог, а саме в розмірі 50 відсотків від сплаченого судового збору.
Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій Головного Управління Національної Гвардії України, оформлене протоколом від 09.06.2016 № 25, в частині відмови в наданні статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 .
3. Зобов`язати комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасником бойових дій Головного Управління Національної Гвардії України прийняти рішення про надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 .
4. В іншій частині позову відмовити.
5. Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 275,60 (двісті сімдесят п`ять гривень шістдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Національної Гвардії України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Т.П. Балась