Справа № 825/3752/15-а
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2017 року Чернігів Справа № 825/3752/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Житняк Л.О.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Заєць Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ніжинський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом (уточненим) до Головного управління національної поліції в Чернігівській області (далі - ГУНП в Чернігівській області), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - УМВС України в Чернігівській області) третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ніжинський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області(далі - Ніжинський МВ УМВС), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади старшого слідчого слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району) через скорочення штатів на підставі п.64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділу Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області у спеціальному званні майор поліції.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що правовідносини, пов'язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї, за загальним правилом, регулюються нормами спеціального законодавства, однак у випадках, якщо нормами спеціальних законів спірні відносини не врегульовано або коли про це прямо вказано у спеціальному законі, до спірних правовідносин застосовується трудове законодавство. Так, напередодні набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію" нею разом з іншими співробітниками Ніжинського МВ УМВС на ім'я начальника УМВС України в Чернігівській області подано рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ за п.64 "з" (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації)). Однак, незважаючи на виявлення бажання звільнитися тільки з метою продовження служби в утвореному в процесі реорганізації органі, її було звільнено без подальшого прийняття на службу до Ніжинського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області. При цьому, звільнення здійснено на підставі п.10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", яким можливість звільнення працівника міліції передбачена тільки в разі його відмови від проходження служби в поліції, яка у даному випадку, з огляду на написання нею відповідного рапорту вказаного змісту, місця не мала.

Крім того, позивач вказує, що з 2006 року вона є одинокою матір'ю та виховує доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н, а тому відповідно до ч.3 ст.184 Кодексу законів про працю України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається крім випадків повної ліквідації підприємства, установи організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Однак, УМВС України в Чернігівській області було проігноровано його обов'язок на обов'язкове працевлаштування вищевказаної категорії робітників. У зв'язку з чим наказ є таким, що підлягає скасуванню, і відповідно - позов задоволенню.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в уточненому адміністративному позові (а.с.27-29).

Представник відповідачів позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав заперечення на адміністративний позов та пояснив, що звільнення у зв'язку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації має встановлений порядок (окрему процедуру), дотримання якого є обов'язковим. Так, для переведення працівника на інше підприємство потрібні згода працівника та погодження між власниками відповідних підприємств або уповноважених ними органів. У разі відсутності зазначених умов переведення на інше підприємство відбутися не може. Тому, навіть якщо працівник подав заяву з проханням про звільнення з роботи в порядку переведення за п.5 ст.36 КЗпП України, але нема погодження власників зацікавлених підприємств, де працює працівник і куди він бажає працевлаштуватись, або уповноважених ними органів, то оформляти таке звільнення як переведення не можна.

Станом на 07.11.2015 (дата реєстрації ГУНП в Чернігівській області) заява від позивача про прийом на роботу (службу) до підрозділів поліції не надходила, а тому відповідно до п.10 "Прикінцевих та перехідних положень" працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення (тобто до 07.11.2015 включно), звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. В силу п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. Таким чином, вимога про поновлення позивача на посаді в Ніжинському відділі поліції в Чернігівській області є безпідставною, оскільки позивач там службу не проходила, з заявою про прийняття на службу до начальника ГУНП в Чернігівській області до 07.11.2015 не зверталась.

Також представник відповідачів зазначив, що в даному випадку звільнення позивача відбулось на підставі Закону України "Про Національну поліцію".

Стосовно обґрунтувань позивача щодо не врахування роботодавцем її статусу одинокої матері, та того, що у неї на утриманні перебуває дитина віком до 14 років зазначив, що відповідно ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вказаних категорій працівників допускається у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації, за умови їх обов'язкового працевлаштування. Згідно із ст.49-2 КЗпП України у разі якщо вивільнення є масовим, відповідно до ст.48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Так, на виконання вказаного обов'язку Ніжинським МВ УМВС надано лист директору Ніжинського міського центру зайнятості з інформацією про заплановане масове вивільнення працівників відділу. Тобто, Ніжинським МВ УМВС вживались передбачені законодавством заходи для працевлаштування позивача.

Представник Ніжинського МВ УМВС в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомив.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (ОСОБА_1.) з 2004 року працювала в органах внутрішніх справ України, що підтверджується витягом з трудової книжки від 05.02.2009 серії НОМЕР_1 (а.с.14).

Наказом УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с, згідно з пунктами 10 та 11 Розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача було звільнено у запас Збройних Сил України за п.64 "г" (через скорочення штатів), з посади старшого слідчого слідчого відділення Ніжинського МВ УМВС (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району) (а.с.13).

Не погоджуючись з даним наказом, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку оскаржуваному наказу, суд виходить із наступного.

В силу прямої дії Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19).

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Тобто, зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльності.

Так, спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію" (далі - Закон України "Про Національну поліцію") та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення про проходження служби), де ст.1 цього Закону передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Виходячи зі змісту положень, викладених у пунктах 8 - 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", який набув чинності 07.11.2015, в органах внутрішніх справ мало місце скорочення штатів.

Зокрема, як зазначено у п.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

При цьому, в пунктах 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено порядок вивільнення працівників міліції. Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

На виконання вищевказаних вимог Ніжинським МВ УМВС було ознайомлено працівників відділу з вимогами п. 8, 11 розділу ІХ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", про що складено відомість (а.с.46-48). При цьому, суд звертає увагу, що у вказаній відомості міститься підпис позивача про ознайомлення.

Тобто, позивач попереджена про майбутнє вивільнення в силу закону та ознайомлена зі своїми правами та механізмом їх реалізації в 3-х місячний термін з дня опублікування Закону України "Про Національну поліцію", а також з можливими наслідками.

Суд також враховує п.64 "з" Положення про проходження служби, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, згідно якого, звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) передбачено, що для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з п.5 ст.36 КЗпП.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що для переведення працівника на інше підприємство необхідним є наявність певних фактів: згода працівника (заява) та відповідний наказ, в якому як підстави зазначаються реквізити заяви працівника про звільнення та реквізити листа-запиту.

Отже, Законом України "Про Національну поліцію" передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, а також надана можливість перейти у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

Позивач стверджує, що незважаючи на бажання звільнитися тільки з метою продовження служби в новоутвореному органі, яке було реалізовано шляхом подачі відповідного рапорту, її було звільнено без подальшого прийняття на службу до Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, яке було можливим лише у випадку наявності її відмови від проходження служби в поліції. Проте, у даному випадку, з огляду на написання нею відповідного рапорту вказаного вище змісту, вказана відмова місця не мала.

Зазначені обставини, на думку позивача, підтверджуються постановою про закриття кримінального провадження від 31.10.2016 (а.с.191-196), з якої вбачається, що такі рапорти писались одночасно всіма працівниками Ніжинського МВ УМВС за вказівкою керівництва та передавалися до сектору кадрового забезпечення.

При цьому, з вказаної постанови також вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено факт подачі вказаних вище рапортів громадянами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 керівництву та до сектору кадрового забезпечення Ніжинського МВ УМВС для подальшої реєстрації та надання до управління кадрів УМВС України в Чернігівській області. Також досудовим розслідуванням встановлено факт неналежної організації прийому, реєстрації та передачі вищевказаних рапортів до управління кадрів УМВС України в Чернігівській області, старшим інспектором кадрового забезпечення Ніжинського МВ УМВС Кругляк Т.В., внаслідок чого частина рапортів втрачена, що і стало підставою для звільнення з ОВС ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв'язку зі скороченням штатів.

Проте, такі твердження позивача з посиланням на вказану постанову про закриття кримінального провадження від 31.10.2016 судом оцінюються критично, оскільки жодними поясненнями осіб, допитаних в рамках кримінального провадження наявність рапорту ОСОБА_1 про перехід у встановленому порядку на службу до іншого державного органу виконавчої влади не спростовано, але і не підтверджено.

Водночас, в матеріалах справи наявна довідка УМВС України в Чернігівській області від 24.12.2015 № 2/14-298, відповідно до якої станом на 06.11.2015 рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ України за п.64 "з" (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації)) Положення про проходження служби від ОСОБА_1 до УМВС України в Чернігівській області не надходив (а.с. 54).

Також відсутня і заява про прийняття на службу до Національної поліції до ГУНП в Чернігівській області від ОСОБА_1, що підтверджується довідкою ГУНП в Чернігівській області від 24.12.2015 № 2/14-299, де зазначено, що станом на 07.11.2015, заява про прийняття на службу до Національної поліції до ГУНП в Чернігівській області від ОСОБА_1 не надходила (а.с. 55).

З відповідною заявою позивач звернулась до т.в.о. начальника ГУНП в Чернігівській області лише 11.11.2015 (зареєстроване 17.11.2015) та листом від 08.12.2015 № 2/13-Б-15 ОСОБА_1 було повідомлено, що при проведенні конкурсного відбору вказана заява буде врахована конкурсною комісією, за умови надання позивачем до комісії всіх необхідних документів, визначених п.54 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с.67-68, 69).

Отже, досліджуючи критерії вимогами для суб'єкта владних повноважень, який прийняв оскаржуване рішення, на відповідність ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію" було опубліковано 06.08.2015 в газеті "Голос України", і відповідно 3-х місячний термін, протягом якого працівники міліції можуть бути прийняті на службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначених цим законом, шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, сплив 07.11.2015.

А отже, положення п.9 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" на позивача не розповсюджуються. Більш того, станом на момент подання заяви, позивач вже не перебувала у трудових відносинах з УМВС України в Чернігівській області. Відповідно, прийом на службу до лав поліції міг відбуватися лише на конкурсній основі, про що відповідач і повідомив ОСОБА_1 своїм листом.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що УМВС України в Чернігівській області, на момент прийняття оскаржуваного наказу (06.11.2015) у зв'язку з відсутністю рапортів ОСОБА_1 про виявлення бажання проходити службу в новоутворених органах поліції або про перехід у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, діяло на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с щодо звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади старшого слідчого слідчого відділення Ніжинського МВ УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) є необґрунтованими.

В своєму позові ОСОБА_1 посилається на порушення процедури звільнення, як на підставу поновлення на посаді. Однак, саме порушення процедури звільнення не може вплинути на матеріально-правовий спосіб захисту порушеного права, і полягає в неможливості поновлення на посаді ліквідованого державного органу, який припинив всі свої права і обов'язки без визначення правонаступника.

При цьому суд зазначає, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та /або визначений законом компетенції органу, який видав цей акт. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його протиправним, якщо інше не передбачено законодавством.

Крім зазначеного вище, щодо вимоги про поновлення на посаді старшого слідчого слідчого відділу новоутвореного Ніжинського відділу поліції ГУНП в Чернігівський області у спеціальному званні майор поліції, суд вважає її безпідставною, оскільки поновлення на посаді працівника, з якої останній не був звільнений, жодним нормативно-правом актом України не передбачено.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Роз'ясненням Міністерства юстиції України від 25.01.2011 "Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації" чітко зазначено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України).

Отже, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно, утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі в новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналогічна позиція викладена в п.19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів".

Оскільки позивачем не надано доказів щодо її переведення та призначення у новоутворений Ніжинський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівський області, то підстави для її поновлення на посаді старшого слідчого цього відділу поліції об'єктивно відсутні.

Щодо тверджень позивача, що вона мала переважне право на залишення на роботі, оскільки є одинокою матір'ю та виховує дитину віком до 14 років (2006 р.н.), суд зазначає наступне.

Так, згідно витягу з наказу начальника УМВС в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с ОСОБА_1 майора міліції, старшого слідчого слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС звільнено в запас за п.64 "г" (через скорочення штатів) згідно з пунктами 10 та 11 розділу ІХ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. При цьому остання є одинокою мамою, яка самостійно виховує доньку ОСОБА_3, 2006 року народження, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч.6 ст.179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

З наведеного вбачається, що працевлаштування вказаних категорій працівників є обов'язком власника або уповноваженого ним органу. Вказана позиція кореспондує положенню, передбаченому п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" (звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років провадиться з обов'язковим працевлаштуванням).

Невиконання підприємством (установою, організацією) ч.3 ст.184 КЗпП України, яке провело звільнення, обов'язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до ст.232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно зі ст.235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника за п.2 ст.36 КЗпП, зокрема одинокої матері, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.10.2013 справа № 21-303а13.

Тобто, звільнення осіб, вказаних у ч.3 ст.184 КЗпП можливе лише у випадку повної ліквідації підприємства, установ, організації. Ліквідація з правонаступництвом не дає права на звільнення осіб, наведених у ст.184 КЗпП.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано як юридичну особу публічного права Ніжинський міський відділ УМВС в Чернігівській області та утворено Ніжинський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

При цьому Закон України "Про Національну поліцію" не встановлює правонаступництва, а ні Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, де має бажання працювати позивач, а ні Головного управління Національної поліції в Чернігівській області по відношенню до територіальних органів, вказаних в додатку 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730. Відповідні записи про правонаступництво відсутні також і у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських об'єднань.

Отже, в даному випадку має місце ліквідації органу публічного права, а тому приписи ч.3 ст.36 КЗпП України в спірних правовідносинах застосуванню не підлягають.

Водночас, згідно положень ст.104 Цивільного кодексу України ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника.

Суд зазначає, що юридична особа вважається ліквідованою від дня внесення відповідного запису про її ліквідацію (припинення у розумінні ЦК України) до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських об'єднань (ЄДР).

Судом встановлено, та сторонами не заперечується та обставина, що на момент розгляду справи в суді, процедура ліквідації УМВС України в Чернігівській області не закінчена остаточно. Запис про припинення юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських об'єднань - відсутній.

А тому, прийняття Кабінетом Міністів України постанови від 16.09.2015 № 730, жодним чином не звільняє відповідача від обов'язку дотримання положень ч.3 ст.184 КЗпП, як і не звільняє від обов'язку в силу положень ст.8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", до виключення підприємства з Єдиного державного реєстру, вести податковий та бухгалтерський облік.

Тобто, законодавець пов'язує повне припинення прав та обов'язків саме із повною ліквідацією підприємства, установи, організації шляхом внесення відповідного запису до ЄДР та виключення такої з нього.

Так, на виконання вимог ухвали Вищого адміністративного судуд України від 26.01.2017 судом встановлено факт початку процедури повної ліквідації органу, в якому проходила службу позивачка, яка передбачає припинення всіх прав і обов'язків, без правонаступництва. А отже, тільки випадок ліквідації з правонаступництвом не дає права на звільнення осіб, наведених у ст.184 КЗпП України.

Як встановлено ст.49-2 КЗпП України, у разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст.48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників не може вважатися судом належним виконанням обов'язків щодо працевлаштування одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років.

На виконання положень ст.49-2 КЗпП України Ніжинським МВ УМВС надано лист директору Ніжинського міського центру зайнятості від 18.08.2015 № 29115 з інформацією про заплановане масове вивільнення працівників відділу (а.с.49-53).

Тобто, Ніжинським МВ УМВС вживалися передбачені законодавством заходи для працевлаштування всіх працівників, що вивільнялись 06.11.2015, проте без врахування імперативного обов'язку встановленого іншими нормами КЗпП України по відношенню до позивача щодо його працевлаштування.

З довідки Ніжинського районного центур зайнятості від 17.03.2017 №04/329 вбачається, що позивач перебувала на обліку як безробітна з 16.11.2015 по 03.05.2016, після чого з власної ініциативи працевлаштувалась спеціалістом державної служби у виконком Ніжинської міської ради.

Таким чином, гранично відведений 3-х місячний термін для працевлаштування звільненої особи, вказаної в ч.3 ст.184 КЗпП України, органом, що провів звільнення або уповноваженим ним органом, що є його прямим обов'язком - закінчився. Жодні активні дії відповідачем не вчинялись. Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано.

Згідно з загальними засадами права дії суб'єкта владних повноважень - це активна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. У свою чергу, бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Як було встановлено, жодних активних дій щодо працевлаштування позивача відповідачем протягом трьохмісячного строку та вподальшому не вчинялись. Працевлаштування позивача відбувалось з його ініціативи та без участі УМВС України в Чернігівській області або Ліквідаційної комісії УМВС України в Чернігівській області.

Як зазначено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 (з подальшими змінами і доповненнями) "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Зобов'язання працевлаштування, як спосіб захисту порушеного права, можливий лише у випадку законності звільнення та невиконання вимог по працевлаштуванню.

Враховуючи, що звільнення позивача відбувалось на законних підставах, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Завдання судочинства досягаються шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ці вимоги закріплюють у національному законодавстві положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає ч.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнана джерелом права.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997, набула чинності для України 11.09.1997) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...".

Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Бендерський проти України" (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 ст.11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А тому, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і: визнати протиправним дії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області щодо не працевлаштування ОСОБА_1 та зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області працевлаштувати ОСОБА_1 у порядку ст.184 Кодексу законів про працю України. За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним дії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області щодо не працевлаштування ОСОБА_1.

Зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області працевлаштувати ОСОБА_1 у порядку ст.184 Кодексу законів про працю України.

В іншій частині відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Житняк