Справа № 662/260/17
Суддя: Решетов В. В.
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року Новотроїцький районний суд Херсонської області

в складі головуючого судді - Решетова В.В.

секретар судового засідання - Голумбієвська С.Ф.

за участі представника відповідача - Маслової І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новотроїцьке адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Іванівського об'єднання Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання неправомірними дії, призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 20176 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, суб'єкта владних повноважень Іванівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, про визнання протиправними дій та зобов'язання призначити довічне грошове утримання. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VІІІ відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції його було звільнено з посади судді Новотроїцького районного суду Херсонської області у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом голови Новотроїцького районного суду Херсонської області від 08.11.2016 року №02-04/3 його було відраховано зі складу суду у зв'язку з виходом у відставку. 22.11.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання. Крім того до УПФ були надані необхідні документи. Позивач отримав пам'ятку пенсіонера, відповідно до якої він дізнався, що йому було призначено щомісячне грошове утримання з 22.11.2016 року у розмірі 86% з посадового окладу який він займав на момент звільнення. В частині розрахунку стажу, який дає право на відставку та визначення розміру довічного грошового утримання позивач вважає дії відповідача протиправними та просить суд визнати дії УПФ протиправними та зобов'язати відповідача починаючи з 22.11.2016 року нараховувати та виплачувати йому довічне грошового утримання судді відповідно до частини 3 статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в розмірі 90% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування без обмеження граничного розміру. Стягнути понесені судові витрати.

Позивач в судове засідання не з'явився надав суду заяву про слухання справи у його відсутність, позов підтримує повністю та просить його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання проти позовові заперечила та просила відмовити в його задоволенні, оскільки відповідно до ЗУ «Про судоустрій та статус судів» від 02.06.2016 року чинного на той момент коли ОСОБА_2 22.11.2016 року звернувся до Пенсійного фонду із заявою про нарахування довічного грошового утримання і не пройшов кваліфікаційного оцінювання, він мав право на отримання лише 80 % довічного грошового утримання. Крім того відповідно до ст. 137 ЗУ «Про судоустрій та статус судів» період строкової, військової служби, половина навчання та стаж роботи в органах внутрішніх справ не враховується для встановлення розміру щомісячного грошового утримання, а лише робота на посаді судді.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 01.02.1993 року було обрано на посаду судді Новотроїцького районного суду Херсонської області.

Постановою Верховної Ради України від 19.02.2004 року № 1525 - ІV позивача було обрано на посаду судді Новотроїцького районного суду Херсонської області безстроково.

В 2016 року позивачем подано необхідні документи до Вищої Ради Юстиції України із заявою про відставку.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VІІІ відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України позивача було звільнено з посади судді Новотроїцького районного суду Херсонської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Новотроїцького районного суду Херсонської області від 08.11.2016 року №02-04/3 позивача було відраховано зі складу суду у зв'язку з виходом у відставку.

22.11.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання і отримав пам'ятку пенсіонера.

В подальшому відповідач надав позивачу повідомлення щодо призначення щомісячного грошового утримання, з якого вбачається, що для нарахування щомісячного грошового утримання зарахував стаж роботи на посаді судді, який складав 23 роки 09 місяців 06 днів.

Крім того, відповідачем не було зараховано в стаж для обчислення щомісячного грошового утримання проходження служби в лавах Радянської Армії з 23.05.1981 року по 03.05.1985 року, що складає 01 рік 11 місяців 11 днів, навчання у Харківському юридичному інституті з 01.09.1986 року по 30.06.1990 року, 1/2 часу навчання складає 01 рік 11 місяців 00 днів, та проходження службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого з 01.08.1990 року по 01.02.1993 року, що складає 2 роки 06 місяців 00 днів.

Дослідив надані докази, заперечення відповідача, суд дійшов наступних висновків.

Так, згідно з пунктом 11 розділу XIII «;Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Таким чином, стає питання про дію закону в часі, а саме, який саме Закон України діяв на момент виникнення у позивача права на відставку.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року, «В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В Конституції України стаття 58 міститься у розділі II "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина", в якому закріплені конституційні права, свободи і обов'язки насамперед людини і громадянина та їх гарантії. Про це свідчить як назва цього розділу, так і системний аналіз змісту його статей та частини другої статті 3 Конституції України.

Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.»

З урахуванням викладеного, стає питання, а коли саме у позивача виникло право на відставку, та яка норма Закону діяла на момент виникнення правовідносин.

З урахуванням стажу роботи, суд дійшов висновку, що право на відставку у позивача виникло 13 вересня 2006 року, з урахуванням проходження служби в лавах Радянської Армії з 23.05.1983 року по 03.05.1985 року, що складає 01 рік 11 місяців 11 днів, навчання у Харківському юридичному інституті з 01.09.1986 року по 30.06.1990 року, 1/2 часу навчання складає 01 рік 11 місяців 00 днів, та проходження службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого з 01.08.1990 року по 01.02.1993 року, що складає 2 роки 06 місяців 00 днів, роботи на посаді судді Новотроїцького районного суду, що станом на 13.09.2006 року склало 20 років. Цей факт було визнано і державою в особі Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області, яка почала виплату щомісячного довічного грошового утримання.

Таким чином право виникло 13.09.2006 року, на момент дії Закону України «Про статус суддів» зі змінами, внесеними Законом України від 24 лютого 1994 року № 4015-XI, ст. 43 якого, було встановлено: до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах , безпосередньо пов'язаних із керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському місцевих судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

В подальшому, було прийнято новий Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який зі змінами, виключав зарахування стажу на інших посадах, окрім роботи на посаді судді і діяв на момент звільнення.

З прийняттям нового Закону про судоустрій та статус суддів, виникає питання, чи мав право законодавець звужувати існуючи гарантії та соціальні норми, а якщо мав, то чи діють скасовані норми на правовідносини з позивачем на теперішній час?

Статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 зазначено: «Незалежність суддів є невід'ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпеченням державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту.

Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів у разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів».

Висновок про те, що зменшення обсягу гарантій незалежності суддів суперечить Конституції України, також покладено в основу рішень Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, суд робить висновок, що законодавець має право вносити зміни до законів, але якщо вони скасовують гарантії незалежності суддів, то не мають зворотної дії на правовідносини які вже виникли, і треба застосовувати закон, який діяв на момент виникнення права позивача, а саме на 13.09.2006 року.

Крім того, у своєму рішенні від 08.06.20016 року № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) Конституційний Суд України зазначив, «Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй (стаття 1, частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

Відповідно до Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 6, частина друга статті 19).

Згідно з Конституцією України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні; виключно законами України визначається статус суддів (частина перша статті 55,пункт 14 частини першої статті 92, частина перша статті 127).

Право кожного на судовий захист є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань (підпункт 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 2015 року № 3-рп/2015).

За частиною першою статті 126 Основного Закону України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Незалежність як складова конституційного статусу суддів гарантується Конституцією України і забезпечується, зокрема, особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади, забороною впливу на них у будь-який спосіб, захистом професійних інтересів суддів, підкоренням судді лише закону при здійсненні правосуддя, державним фінансуванням та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів, притягненням винних осіб до юридичної відповідальності за неповагу до суду і судді, здійсненням суддівського самоврядування (пункт 27 частини першої статті 85, частини друга, четверта, п'ята статті 126, частини третя, четверта, шоста статті 127, стаття 128, частини перша, п'ята статті 129, стаття 130, пункт 1 частини першої статті 131 Основного Закону України). Професійні судді не можуть належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої (частина друга статті 127 Конституції України).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 у справі про незалежність суддів як складову їхнього статусу, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України, від 3 червня 2013 року№ 3-рп/2013 у справі щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

Право на справедливий суд в Україні з часу проголошення її незалежності забезпечувалося шляхом розвитку принципу незалежності суддів у законах України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-XII, "Про судоустрій України" від 7 лютого 2002 року № 3018-III та Законі № 2453, в яких послідовно закріплювалися самостійність суддів, свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до внутрішнього переконання суддів та їх належне матеріальне забезпечення.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII,розділах IX, X Закону № 2453 в редакції Закону № 192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначенихКонституцією України гарантій незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що положення Закону № 2453 щодо належного матеріального та соціального забезпечення суддів повинні відображати положення Конституції України та міжнародних актів щодо незалежності суддів, бути спрямованими на забезпечення здійснення справедливого правосуддя та стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів. Матеріальне забезпечення суддів після виходу їх у відставку як складова їхнього правового статусу є не особистим привілеєм, а засобом конституційного забезпечення незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду за справедливим, неупередженим та незалежним правосуддям.

Відповідно до Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Як зазначається в рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року№ (94)12, від 17 листопада 2010 року № (2010)12, кожна держава має забезпечити відповідність статусу і винагороди суддів гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на судові рішення; мають існувати гарантії виплат у зв'язку з відставкою суддів, які мають відповідати попередньому рівню оплати праці суддів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини).

Таким чином, Конституційний Суд України наголошує, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.»

Та з урахуванням викладеного, Конституційний Суд України прийшов до висновку, що частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання".

Таким чином, маючи стаж роботи 20 років на 13.09.2006 року, позивач продовжував працювати на посаді судді ще 10 років до дня звільнення, а тому, за кожен відпрацьований рік понад 20 років повинно бути нараховано два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків, що не було зроблено відповідачем.

У рішенні Європейського суду в справі "Pine Valley Developments Ltd та інші проти Ірландії" (№ 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року) Європейський суд з прав людини наголошує на дотриманні принципу законних очікувань під час прийняття рішень суб'єктами владних повноважень, згідно з яким рішення органів державної влади не повинні йти всупереч очікуванням, на які покладаються громадяни у зв'язку з їх прийняттям.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України у справі № 21-6664а15 від 6 липня 2016 року, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. До стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, водночас відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. До набрання чинності Законом № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-ХІІ), який визначає, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується також час роботи на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років. А також згідно з пунктом 3.1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно із ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», незалежність судді забезпечується належним матеріальним і соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією гарантій незалежності судді (ч.6 ст.47).

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу».

За правовою позицією Верховного Суду України, визначеній в постанові від 01.07.2014 р. в справі №21-244а14, правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Частиною другою ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Правомірність свого рішення відповідачем в рамках даної справи не доведена.

З огляду на викладене суд вважає неправомірними дії відповідача щодо визначення позивачу розміру щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 86% від суддівської винагороди, в той час коли він набув право на щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90 % від суддівської винагороди відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 без обмеження граничного розміру.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України з Державного бюджету України на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Керуючись рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року № 4-рп/2016 в справі № 1-8/2016, ст.ст. 2, 6, 9, 94, 158-163, 167, КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Іванівського об'єднання Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання неправомірними дії, призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання, - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Іванівського об'єднання Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області у розгляді заяви ОСОБА_2 про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання, дії щодо визначення його стажу роботи та розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Зобов'язати Іванівське об'єднання Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області нараховувати та виплачувати ОСОБА_2 щомісячне довічне грошове утримання, як судді у відставці, у розмірі 90 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 22.11.2016 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 640,00 гривень.

На постанову протягом десяти днів з моменту її проголошення може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного адміністративного суду через Новотроїцький районний суд Херсонської області.

Постанова набирає законної сили після закінчення вищезазначених строків, а якщо подана апеляційна скарга і рішення не скасоване після розгляду справи Апеляційним судом.

Суддя ________________ В.В. Решетов