Справа № 591/1584/17
Суддя: Кривцова Г. В.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 591/1584/17
Провадження № 2-а/591/339/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

з участю секретаря Кальченко М.В.

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 Уге

перекладача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Сумській області до громадянина ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 ОСОБА_3 Уге про примусове видворення за межі території України та його затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців, які незаконно перебувають на території України, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 26 вересня 2016 року працівниками відділу організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення УДМС України в Сумській області було виявлено громадянина ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 ОСОБА_3 Уге, який з 2014 року незаконно перебуває на території України та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, що стало підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зазначив, що оскільки відповідач незаконно перебуває на території України, з питання оформлення документів, що підтверджують право проживання в України, не звертався. Перебуває на території України незаконно та не покинув території України самостійно, а тому просить примусово видворити відповідача за межі території України. Також, вважаючи, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, просить звернути постанову до негайного виконання.

Відповідач проти позову заперечив та пояснив суду, що в добровільному порядку не виїхав з України, оскільки його дружина була хвора і не могла залишатися з дитино, тому щоб доглядати дитину і дружину, він не зміг виїхати з України. Пояснив, що у 2006 році приїхав до України на навчання в університеті в м. Луганськ, закінчив навчання у 2012 році, отримавши диплом. В подальшому залишився проживати в Україні, а після початку військових дій він залишив Луганськ і приїхав до м. Суми, де проживає зі своєю дружиною. Він розуміє що після закінчення строку дії тимчасової посвідки він нелегально перебуває на території України, однак він не зміг легалізуватися в Україні з тієї причини, що його дружина хворіла і він не мав можливості покинути її і оформити всі необхідні документи. Його паспорт знаходиться у посередника в м. Києві, який обіцяв йому вирішити його проблеми з легалізацією. Просить надати йому термін два тижні, щоб він добровільно виїхав з території України.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідача, дослідивши подані суду докази, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 вересня 2016 року працівниками УДМС України в Сумській області було виявлено громадянина ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 ОСОБА_3 Уге про примусове видворення за межі території України, який проживає на території України без документів на право проживання на території України.

У звязку з цим, постановою начальника УДМС України в Сумській області від 26 вересня 2016 року громадянина ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 ОСОБА_3 Уге було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, з накладенням штрафу.

Судом встановлено, що особу відповідача та належність його до громадянства ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 встановлено зі слів самого відповідача.

Під час розгляду справи жодного офіційного документа, що ідентифікує особу відповідача, суду не надано.

Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме, ст. 1 визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Статтею 4 Закону передбачено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України. Так, зокрема, ч. 12 вказаної статті визначає, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства вїжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Частинами 1, 2 ст. 16 цього ж Закону визначено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які вїжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обовязок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у звязку коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

З письмових пояснень відповідача вбачається, що він у 2006 році прибув на територію України з метою здобуття освіти у Луганському державному медичному університеті. Після початку бойових дій на Сході України він переїхав спочатку до м. Харкова, а згодом до м . Суми, де і проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 зі своєю сімєю. Пояснив, що у 2014 році строк дії тимчасової посвідки закінчився.

Також відповідач пояснив, що у нього є документ, що підтверджує його громадянство та особу (паспорт), але цей документ знаходиться у посередника в м. Києві, який пообіцяв відповідачу вирішити його проблеми з реєстрацією в Україні.

Статтею 26 Закону передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

26 вересня 2016 року УДМС України в Сумській області було прийняте рішення № 79 про примусове повернення з України громадянина ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 ОСОБА_3 Уге, яким останнього зобов'язано покинути територію України до 10 жовтня 2016 року.

26 вересня 2016 року відповідача було ознайомлено з вказаним рішенням про його примусове повернення з України, роз'яснено права та обов'язки, зобов'язано не пізніше 10 жовтня 2016 року самостійно залишити територію України, а також останньому надано вичерпну інформацію про наслідки невиконання вищевказаного рішення.

Від підпису про ознайомлення відповідач відмовився, що було зафіксовано у присутності двох свідків.

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця і особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» роз'яснює, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, може лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Частиною 2 статті ст. 183 -7 КАС України у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений ч.1 ст. 183-7 КАС України, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень: 1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації; 2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу; 3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем законодавства України, яке визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства в України, що виражається в знаходженні на території України із порушенням строку тимчасового перебування на території України. Відповідач не звертався із клопотанням про продовження строку перебування, не виконав без поважних причин в добровільному порядку рішення уповноваженого органу від 26 вересня 2016 року про залишення території України у встановлений термін.

Доводи відповідача, що він не виконав рішення уповноваженого органу про залишення території України з тих причин, що він не розумів суті постанови, і в звязку з тим, що його дружина хворіє і він вимушений доглядати за своєю донькою не підтверджені належними доказами.

Тому, суд вважає, що на даний час відсутні правові підстави для перебування відповідача на території України, а відтак наявні всі необхідні обставини для примусового видворення відповідача за межі України.

Крім цього, при розгляді справи сторони не вказали фактів, які б свідчили про неможливість примусового видворення відповідача за межі України за обставин, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

У підпункті «f» п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «ОСОБА_1 проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п'ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

З урахуванням вищенаведеного, з огляду на відсутність у відповідача документа, що дає право перебування на території України, відсутність офіційних джерел доходу, а також приймаючи до уваги те, що відповідач ухилявся від органу міграційної служби і не виконав рішення уповноваженого органу про залишення території України, станом на сьогоднішній день відсутній законодавчо визначений механізм внесення іноземцем, особою без громадянства або іншою фізичною чи юридичною особою коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок у разі застосування застави у порядку визначеному ст. 183 -7 КАС України, суд приходить до переконання про необхідність затримання відповідача з поміщенням на строк до шести місяців у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення виконання рішення суду про його примусове видворення.

На підставі п. 5) ч. 2 ст. 256 КАС України суд приходить до висновку про необхідність звернення до негайного виконання постанови суду в частині затримання відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 99, 158, 159, 160-163, 183-7 (в редакції Закону України від 19.05.2016 р. N 1379-VIII), 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Управління Державної міграційної служби України в Сумській області задовольнити.

Примусово видворити за межі території України громадянина ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 ОСОБА_3 Уге, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Затримати з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення громадянина ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 ОСОБА_3 Уге, ІНФОРМАЦІЯ_4, з поміщенням строком до шести місяців у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, який розташований: Чернігівська область, Ріпкінський район, село Розсудів, вул. Лісна, 5.

Постанову суду в частині затримання громадянина ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 ОСОБА_3 Уге, ІНФОРМАЦІЯ_4, та поміщення у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України - звернути до негайного виконання.

Постанову суду може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі апеляційної скарги в пятиденний строк з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови виготовлено 29 березня 2017 року.

Суддя Зарічного районного суду м. Суми Г.В. Кривцова