Справа № 234/19321/16-а
Суддя: Васильєва Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Фоміна Ю.В.
Суддя-доповідач - Васильєва І.А.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року справа №234/19321/16-а

Приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді: Васильєвої І.А.

Суддів: Ханової Р.Ф.

Чебанова О.О.

Секретаря судового засідання: Борисова А.А.,

За участю:

Позивача - не з'явився,

Відповідача - Максюти М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на постанову Краматорського міського суду Донецької області від 14 лютого 2017 року по справі № 234/19321/16-а за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

22 грудня 2016 року ОСОБА_4 (далі - позивач, ОСОБА_4) звернувся до Краматорського міського суду донецької області з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області (далі - відповідач, УПФУ у м. Краматорську) з вимогами про: визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання; зобов'язати відповідача зробити перерахунок довічного грошового утримання з 84% до 90 % грошового утримання за останньою посадою голови Краматорського міського суду; зобов'язати відповідача сплатити недоплачене грошове утримання з дня його нарахування, тобто з 04 жовтня 2016 року (арк. справи 2-3).

Постановою Краматорського міського суду Донецької області від 14 лютого 2017 року вказаний адміністративним позов задоволено, визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання; зобов'язано відповідача зробити перерахунок довічного грошового утримання з 84% до 90 % грошового утримання за останньою посадою голови Краматорського міського суду; зобов'язано відповідача сплатити недоплачене грошове утримання з дня його нарахування, тобто з 04 жовтня 2016 року (арк. справи 52-54).

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції відповідач (далі - апелянт) подав апеляційну скаргу, в доводах якої посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, оскільки судом не враховано, що на момент звернення позивача з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ЗУ № 2862 «Про статус суддів» втратив чинність на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який набув чинності з 30 вересня 2016 року, а розділ XII «Перехідні положення» Закону України від 07 липня 2010 року № 2453 «Про судоустрій і статус суддів», в якому було передбачено зарахування до стажу роботу на посаді слідчого, втратив чинність ще у 2015 році. З урахуванням чого, відповідно до ЗУ від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» в управління не має підстав для врахування до стажу роботи позивача на посаді слідчого. (арк. справи 56-57).

Таким чином спірним питанням даної справи є наявність підстав для перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання з 84% до 90 % з врахуванням стажу роботи позивача на посаді слідчого.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач просив суд розглянути справу за його відсутності, у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила, що позивач з 15 березня 1994 року був обраний суддею Краматорського міського суду Донецької області. 22 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову № 1600-VIIІ про звільнення позивача з посади судді Краматорського міського суду у відставку. 03 жовтня 2016 року головою Краматорського міського суду позивача було відраховано зі штату суду на підставі наведеної постанови відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» в ред. від 07 липня 2010 року № 2453-VI зі змінами. З трудової книжки позивача вбачається, що останній у період з 01.10.1985 по 30.03.1994 року працював на посаді слідчого Краматорського МУЮ.

Загальний стаж роботи складає 36 років 8 місяців 13 днів, у тому числі на посаді судді - 22 роки 6 місяців 4 дні.

За правилами частини 1 статті 20 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно із вимогами статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Як вказувалось судом вище, спірним питанням даної справи є наявність підстав для перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання з 84% до 90 % з врахуванням стажу роботи позивача на посаді слідчого.

З приводу викладеного колегія суддів зазначає.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до пункту 8 частини 4 статті 48 Закону № 2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частина 6 статті 47 вказаного Закону).

22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким "…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". Конституційний Суд України також підкреслив,що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій громадян, зокрема суддів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Частинами 1-3 статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003 р.).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, працюючи суддею Краматорського міського суду Донецької області мав законні підстави для зарахування періоду роботи на посаді слідчого Краматорського МВ УМВС України в Донецькій області до стажу роботи, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді і які були у подальшому звужені.

Внесенням змін у Закон № 2453-VI шляхом викладення його у новій редакції Законом України від 12.02.2015 № 192-VIІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (набрав чинності 29.03.2015) було виключено пункт 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 2453-VI, який передбачав визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. На момент набрання чинності Закону № 192-VIІ (29.03.2015) у позивача вже був в наявності стаж, який давав право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, а тому, відповідно до вимог статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на постанову Краматорського міського суду Донецької області від 14 лютого 2017 року по справі № 234/19321/16-а, - залишити без задоволення.

Постанову Краматорського міського суду Донецької області від 14 лютого 2017 року по справі № 234/19321/16-а, - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі.

Ухвала у повному обсязі складена 29 березня 2017 року.

Головуючий суддя І.А. Васильєва

Судді Р.Ф. Ханова

О.О. Чебанов