Справа № П/811/3516/15(2-ап/811/13/16)
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач - Білак С. В.
Головуючий у 1 інстанції - Притула К.М.
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 березня 2017 рокусправа № П/811/3516/15(2-ап/811/13/16)
Приміщення суду за адресою: 49083, м. Дніпро, пр.Слобожанський, 29

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білак С.В., суддів: Олефіренко Н.А. Шальєвої В.А. , секретар судового засідання - Лащенко Р.В., з участю представника позивача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 р. у справі №П/811/3516/15 (2-ап/811/13/16) за позовом ОСОБА_3 до Ліквідаційної комісії УМВС України в Кіровоградській області, Головного Управління Національної поліції в Кіровоградській області, Ліквідаційної комісії УДАІ УМВС України в Кіровоградській області про поновлення на займаній посаді,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Ліквідаційної комісії УМВС України в Кіровоградській області (далі - відповідач-1), Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (далі - відповідач-2), Ліквідаційної комісії УДАІ УМВС України в Кіровоградській області (далі - відповідач-3) про поновлення на займаній посаді.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив:

- визнати наказ про звільнення від 06.11.2015 року №383 незаконним;

- поновити на займаній посаді, перевести його до лав Національної поліції України з можливістю звільнитися за станом здоров'я у відповідності до свідоцтва про хворобу №49 від 14.03.2016 року;

- стягнути кошти за час вимушеного прогулу в період з 06.11.2015 року по дату поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що з червня 2012 року він працював на посаді старшого інспектора з особливих доручень сектору організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ міліції громадської безпеки УМВС України в Кіровоградській області.

В кінці жовтня, на початку листопада 2015 року ним було подано рапорт про прийняття до лав Національної поліції України, однак 06.11.2015 року його було звільнено шляхом скорочення із займаної посади та не призначено на посаду до Національної поліції України. Звільнення вважає незаконним, оскільки в період з 07.10.2015 року по 10.11.2015 року він перебував на лікарняному, про підставу звільнення його ніхто не повідомляв, наказ про звільнення не доведено ні усно, ні під підпис, відповідно копію наказу про звільнення ніхто не надав, не було також повідомлено, чи був задоволений його рапорт про переведення до Національної поліції України.

Відповідно до свідоцтва про хворобу №49 від 14.03.2016 року Військово-лікарська комісія ДУ «ТМО МВС України по Кіровоградській області» за розпорядженням УКЗ УМВС в області здійснила медичний огляд та відповідно до діагнозу визначеному у цьому свідоцтві у нього наявні захворювання пов'язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Відповідно до постанови військово-лікарської комісії про придатність до військової служби, на день звільнення він був не придатний до військової служби зі зняттям з військового обліку, а отже, не міг бути звільненим за скороченням під час перебування на лікарняному, оскільки за результатами висновків військово-лікарської комісії, підлягає звільненню за станом здоров'я.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову по суті позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд під час розгляду справи не в повній мірі дослідив обставини справи та не врахував вимог абз.11 ст.40 КЗпП України, яким не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, в той час як його було звільнено в період перебування на лікарняному.

Одночасно з попередженням про звільнення, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу та тому ж підприємстві, в установі, організації. Йому не запропоновано іншу роботу.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2017 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_2 про відмову від позову в частині стягнення коштів за час вимушеного прогулу та прийнято відмову від позову в частині стягнення коштів за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 року по дату поновлення на роботі, провадження в цій частині позовних вимог закрито.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом УМВС України в Кіровоградській області №383 о/с від 06.11.2015 року підполковника міліції ОСОБА_3 старшого інспектора з особливих доручень сектору організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ міліції громадської безпеки УМВС України в області звільнено у запас Збройних сил за п.64 «г» (через скорочення штатів), згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Позивач був попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону. При цьому, вжиття заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця.

Передумовою отримання пропозиції щодо посад (рівнозначних, вищих або нижчих щодо посад, які обіймала особа під час проходження служби у міліції) є наявність (виявлення) бажання, яке має бути оформлено та подано у порядку, визначеному п.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI, тобто, протягом трьох місяців з дня опублікування Закону.

Враховуючи, що Закон України від 02.07.2015 року № 580-VIІI «Про Національну поліцію» опубліковано 06.08.2015 року в газеті «Голос України», відповідно, 3-х місячний термін щодо попередження про майбутнє звільнення слід рахувати з 07.08.2015 року, отже, протягом 3-х місяців з цього моменту особа могла виявити бажання працювати у поліції.

Докази щодо подання позивачем разом з рапортом про звільнення заяви (рапорту) про прийом на службу у поліції в матеріалах справи відсутні.

Оскільки, в ході розгляду справи не підтверджено факту звернення позивача із рапортом (заявою) про бажання проходити службу в лавах національної поліції, що в силу даного Закону вважається не виявленням бажання на проходження служби в поліції, тому суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_3 за п.64 «г» (через скорочення штатів), згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та відповідно до пунктів 10 та 11 розділу ІХ Закону України «Про Національну поліцію» відбулось в межах чинного законодавства, а тому оскаржуваний наказ є правомірними та скасуванню не підлягає.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 06 серпня 1993 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (т.1 а.с.5).

14.06.2012 року, ОСОБА_3 призначено на посаду старшого інспектора з особливих доручень сектору організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ міліції громадської безпеки УМВС України в Кіровоградській області (т.1 а.с.36).

06.11.2015 року позивачем подано рапорт начальнику УМВС України в Кіровоградській області, в якому зазначено, що у зв'язку з переходом на службу до органів Національної поліції просить звільнити його з органів внутрішніх справ за п.64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації) (т.2 а.с.26).

Наказом УМВС України в Кіровоградській області №383 о/с від 06.11.2015 року підполковника міліції ОСОБА_3 (НОМЕР_1) старшого інспектора з особливих доручень сектору організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ міліції громадської безпеки УМВС України в області звільнено у запас Збройних сил за п.64 «г» (через скорочення штатів), згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні становить 24 років 01 місяць 25 днів (т.1 а.с.8 ).

Відповідно до статті 1 Закону України Про Національну поліцію від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII), Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Закон № 580-VIII був опублікований 06.08.2015 року в газеті Голос України та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто, 07.11.2015 року, крім, зокрема, пунктів 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто з 07.08.2015 року.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Таким чином, будь-якого обов'язку відповідача щодо додаткового попередження позивача про наступне звільнення чинним законодавством не передбачено, оскільки останній попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу закону.

Пункти 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №580-VIII передбачають, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач виявив бажання проходити службу в поліції (т.2 а.с.26).

Відповідно до пункту 10 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 року, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 11 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення зазначеного Закону, перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Отже, Законом України № 580-VIII передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме: прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №885 від 28.10.2015 року, чинної на день звільнення) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Проте, відповідачі не тільки жодним чином не обґрунтували відсутність можливості подальшого використання позивача на службі та не врахували відсутність відмови позивача від проходження служби в поліції, але й не перевірили взагалі можливість реалізації його права на прийняття на службу до поліції, а саме, до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

Отже, в порушення вимог пункту 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 року, з моменту опублікування Закону України «Про Національну поліцію» (з 06.08.2015 року) та до прийняття спірного наказу (06.11.2015 року) про звільнення позивача за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), позивачу не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, взагалі не було перевірено можливості його подальшого використання на службі, та відповідності вимогам поліцейського.

В порушення пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону, та Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, за наявності виявленого бажання продовжити службу в органах Національної поліції, не вирішено питання про перевід позивача до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області.

Вимоги до кандидатів на службу в поліції, передбачені статтею 49 Закону України "Про Національну поліцію", відповідно до якої, на службу в поліції можуть бути прийняті громадяни України віком від 18 років, які мають повну загальну середню освіту, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, які володіють українською мовою.

Незалежно від професійних та особистих якостей, рівня фізичної підготовки та стану здоров'я, на службу в поліції не можуть бути прийняті особи у випадках, визначених частиною другою статті 61 цього Закону, а також особи які: 1) відмовляються від взяття на себе зобов'язань дотримуватися обмежень та/або від складання Присяги поліцейського, визначених законом; 2) особи, які звільнені або мали бути звільнені з посад на підставі Закону України Про очищення влади.

Відповідно до ст. 50 зазначеного Закону, громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, з метою визначення стану їхнього здоров'я зобов'язані пройти медичні обстеження, а також перевірку рівня фізичної підготовки, психофізіологічне обстеження, обстеження на предмет виявлення алкогольної, наркотичної та токсичної залежності в порядку, визначеному Міністерством внутрішніх справ України. Громадяни України, які виявили бажання вступити на службу в поліції, за їхньою згодою проходять тестування на поліграфі. Відповідно до порядку, встановленого законом, щодо осіб, які претендують на службу в поліції, проводиться спеціальна перевірка, порядок проведення якої визначається законом та іншими нормативно-правовими актами.

Обмеження, пов'язані зі службою в поліції, визначені статтею 61 Закону України «Про національну поліцію».

З матеріалів справи вбачається, що обмежень, пов'язаних зі службою у поліції згідно із ст. 61 Закону України «Про Національну поліцію» у позивача не має.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно із п. 48 Положення № 114, атестація осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу проводиться на кожній із займаних посад через чотири роки, а також, при призначенні на вищу посаду, переміщенні на нижчу посаду і звільненні з органів внутрішніх справ, якщо переміщення по службі або звільнення провадиться по закінченні року з дня останньої атестації, а у виняткових випадках незалежно від цього строку.

Відповідно до пп.1.4 п.1 Інструкції про порядок проведення атестування особового складу органів внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 22.03.2005 року № 181, атестування осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу проводиться, на кожній із займаних посад - через 4 роки; при призначенні на вищу посаду, переміщенні на нижчу посаду і звільненні з органів внутрішніх справ, якщо переміщення по службі або звільнення провадиться по закінченні року з дня останньої атестації, а у виняткових випадках (зокрема, при скороченні штатів чи реорганізації органів внутрішніх справ України) незалежно від цього строку.

Перед звільненням з органів внутрішніх справ атестацію відносно позивача проведено не було.

Отже, фактичні обставини, що мали місце і передували звільненню позивача свідчать, що звільнення проведено з порушенням вимог Інструкції № 181, та, у свою чергу, видано наказ про звільнення від 06.11.2015 року №383 о/с з порушенням вимог чинного законодавства України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуваний наказ від 06.11.2015 року №383 о/с є незаконним та необґрунтованим.

В листі Вищого адміністративного суду України №753/11/13-10 від 26.05.2010 року "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби", відповідно до якого звільнення з підстав, визначених підпунктами 1, 2 і 6 статті 40 Кодексу законів про працю України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи справи про звільнення публічного службовця з посади у зв'язку з ліквідацією публічної установи, суди повинні, по-перше, перевірити наявність чи відсутність факту ліквідації юридичної особи публічного права згідно з Конституцією України та чинним законодавством, по-друге, встановити, чи вжито адміністрацією публічного органу всіх зусиль для переміщення або переведення публічного службовця, чи іншого його працевлаштування, як це прямо передбачено частиною другою статті 40 КЗпП України.

Судова колегія також зазначає, що в даному випадку на місці ліквідованого УМВС України в Кіровоградській області та його структурних підрозділів утворено ГУ Національної поліції в Кіровоградській області з відповідними структурними підрозділами, на які законом покладені тотожні функції, що полягають у забезпеченні охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Таким чином, судова колегія приходить до переконання, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року № 2а-237а11, від 28 жовтня 2014 року №21-484а14.

Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Колегією суддів встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 06.11.2015 року УМВС в Кіровоградські області перебуває в стані припинення, але на час розгляду даної справи запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи УМВС в Кіровоградські області не внесено.

Відповідно до ч.4 ст.13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» територіальні органи міністерства припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про державну реєстрацію їх припинення.

Відповідно до ч.4 ст.91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Під час розгляду цієї адміністративної справи судовою колегією враховано правову позицію Верховного Суду України, висловлену у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів, та зазначений у постанові Верховного Суду України від 10.03.2015 року правовий висновок по справі № 21-52а15 про те, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульовано ст.5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» № 3166-VI від 17.03.2011 року.

Утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень (ч. 3 ст. 5 Закону України Про центральні органи виконавчої влади).

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади (ч. 4 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»). Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України (ч.7 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Частинами 8, 9 ст.5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується. Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1074 від 20.10.2011 року відповідно до ч.9 ст.5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" затверджено Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок № 1074), який визначає механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

За приписами пп. 4-6 Порядку № 1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Головне Управління Національної поліції в Кіровоградській області утворено 07.11.2015 року, тобто на наступний день після звільнення позивача.

Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та Порядку № 1074, порядок утворення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права. Відтак, у разі ліквідації органу виконавчої влади, держава відповідним актом Кабінету Міністрів України передає його завдання та функції новоствореному центральному органу виконавчої влади, забезпечуючи у такий спосіб безперервне виконання функцій держави. Отже, територіальні органи міністерств не можуть діяти інакше, ніж це передбачено актами Президента України чи Кабінету Міністрів України, виданими для забезпечення виконання відповідними міністерствами своїх функцій.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Це зобов'язання відповідачами не виконано, а отже, трудові гарантії позивача були порушені. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 16.10.2012 року по справі № у справі №21-267а12 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР - 27362825).

За наведених вище обставин, оскільки відповідачами не було враховано переважного права позивача на працевлаштування у разі ліквідації організації та не з'ясовано можливість подальшого використання позивача на службі, зважаючи, що позивач не відмовлявся від проходження служби в поліції, колегія суддів прийшла до висновків про протиправність спірного наказу та наявності підстав для його скасування.

Щодо вимог позивача про зобов'язання перевести його до лав Національної поліції України з можливістю звільнитися за станом здоров'я у відповідності до свідоцтва про хворобу №49 від 14.03.2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України).

Враховуючи, що Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ №114 не містить положень щодо звільнення працівників в період тимчасової непрацездатності, то необхідно застосовувати норми КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно листка непрацездатності, позивач з 12.10.2015 року по 09.11.2015 року перебував на лікарняному (т.1 а.с.133, 147).

Наказ про звільнення з органів МВС підполковника міліції ОСОБА_3 №383 о/с прийнято 06.11.2015 року, тобто в період його тимчасової непрацездатності, що свідчить про порушення відповідачем при прийнятті спірного наказу норм діючого законодавства, що тягне за собою наслідком визнання такого наказу незаконним та його скасування.

В свою чергу, розгляд кандидатів для зайняття посад у відповідності до Закону України «Про Національну поліцію» в Головному управлінні Національної поліції в Кіровоградській області та видання відповідних наказів з цього приводу є дискреційними повноваженнями Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, що дає можливість йому на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, вимоги позивача щодо зобов'язання перевести його до лав Національної поліції України з можливістю звільнитися за станом здоров'я є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З аналізу вказаної правової норми випливає, що рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень повинні бути прийняті чи здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідати вимогам діючого законодавства.

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

За приписами ст.ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Підсумовуючи вищенаведені фактичні обставини та норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, в частині визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу від 06.11.2015 року №383 о/с та поновлення позивача на посаді старшого інспектора з особливих доручень сектору організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ міліції громадської безпеки УМВС України в області з 06.11.2015 року. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

За приписами пунктів 2 та 3 ч.1 ст.256 КАС України, негайно виконуються постанови суду у відносинах публічної служби про присудження виплати заробітної плати - у межах суми стягнення за один місяць, про поновлення на посаді.

Таким чином, колегія суддів вважає, що постанову суду необхідно допустити до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді старшого інспектора з особливих доручень сектору організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ міліції громадської безпеки УМВС України в області.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищезазначене, судова колегія прийшла до висновку, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 195-196, 198, 202, 205, 207, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 р. у справі №П/811/3516/15(2-ап/811/13/16) за позовом ОСОБА_3 до Ліквідаційної комісії УМВС України в Кіровоградській області, Головного Управління Національної поліції в Кіровоградській області, Ліквідаційної комісії УДАІ УМВС України в Кіровоградській області про поновлення на займаній посаді - скасувати.

Позов ОСОБА_3 до Ліквідаційної комісії УМВС України в Кіровоградській області, Головного Управління Національної поліції в Кіровоградській області, Ліквідаційної комісії УДАІ УМВС України в Кіровоградській області про поновлення на займаній посаді - задовольнити частково.

Визнати наказ УМВС України в Кіровоградській області від 06.11.2015 року №383 о/с про звільнення з органів МВС підполковника міліції ОСОБА_3 -незаконним та скасувати його.

Поновити ОСОБА_3 на посаді старшого інспектора з особливих доручень сектору організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ міліції громадської безпеки УМВС України в області з 06.11.2015 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню.

Вступна та резолютивна частини постанови складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 22 березня 2017 року, в повному обсязі постанова складена 27 березня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складання рішення відповідно до ст.160 КАС України - з дня складання рішення в повному обсязі.

Головуючий суддя С.В. Білак

Судді Н.А.Олефіренко

В.А.Шальєва