Справа № 815/261/17
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/261/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.,

секретар судового засідання Станкова О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 16 грудня 2016 року №241 та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16 грудня 2016 року №241, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно позивача рішення про прийняття документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що у 2016 році він звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, проте 30.12.2016 року позивач отримав повідомлення №5/1-460 від 16.12.2016 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 16.12.2016 року №241, у відповідності з яким на підставі п.6 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає вказане рішення неправомірним та необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянською належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Як зазначає позивач, останній цілком обґрунтовано побоюється стати жертвою не вибіркового насилля, війна в країні відбувається з численними порушеннями прав людини, зокрема, мирного населення, тому неможливо підтримувати жодну із сторін конфлікту, у зв'язку з цим позивач не бажає приймати в цьому участь. Саме тому позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через приналежність до окремої соціальної групи - особи, що ухиляються від несення військової служби. Позивач зазначає, що він не може повернутися до Сирії з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань. Інформація по країні походження підтверджує наявність у позивача цілком обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни походження, ситуація конфлікту охоплює всю територію країни та попереднє місце проживання позивача, у зв'язку з чим повернення останнього до країни походження може призвести до порушення ст.2 та/або ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Як зазначив позивач, відповідачем не проведено справедливої та ефективної процедури щодо прийняття рішення стосовно нього, міграційним органом не враховано інформацію про країну походження позивача та протиправно прийнято Наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 16.12.2016 року №241, у зв'язку з чим таке рішення має бути визнано протиправним та скасовано та зобов'язано відповідача прийняти рішення з урахуванням всіх наданих законодавством гарантій для таких осіб.

Представник ГУ ДМС України в Одеській області надала до суду заперечення (а.с.1-9 т.2), відповідно до яких пояснила, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиної виїзду з країни громадянського походження вказано про наявну громадянську війну в регіоні постійного проживання (область Латакія) та побоювання зазнати примусового призову до збройних сил у разі добровільного повернення, проте, слід зазначити, що ОСОБА_1 прибув на територію України 15.10.2010 року та лише 05.09.2012 року звернувся за наданням міжнародного захисту до ГУ ДМС України в Одеській області. Так, рішенням ДМС України від 22.07.2013 року №433-13 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачем оскаржено його до суду та постановою ООАС від 02.10.2013 року по справі №815/6340/13-а, залишеною без зімн ухвалою ОААС від 21.01.2014 року, рішення визнано протиправним та скасовано, зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На виконання постанови суду, ДМС України прийнято рішення від 20.03.2014 року №30-14 про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 та 05.03.2015 року, за результатом повторного розгляду заяви позивача, прийнято рішення від 05.03.2015 року №154-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчило про відсутність будь-яких нововиявлених обставин з позиції надання позивачу міжнародного притулку в Україні. Позивач також оскаржив вказане рішення до суду, але ухвалою ООАС від 12.08.2015 року по справі №815/4571/15 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду через пропуск законного строку на оскарження. 09.11.2015 року позивач знову звернувся до відповідача із заявою про надання міжнародного захисту в Україні. Так, рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 09.11.2015 року №212 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та останнім знову оскаржено вказане рішення до суду. Постановою ООАС від 22.06.2016 року, залишеною без змін ухвалою ОААС від 19.09.2016 року по справі №815/1511/16, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. 16.12.2016 року позивач втретє звернувся до відповідача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої в якості причин звернення за міжнародним захистом шукач захисту повідомив про наявну громадянську війну в регіоні постійного проживання (область Латакія) та побоювання зазнати примусового призову до збройних сил у разі добровільного повернення до країни громадянської належності. У зв'язку з наданням позивачем письмових доказів, які не надавались під час попередніх звернень позивача, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення про необхідність прийняття заяви позивача до розгляду. Так, за результатами проведеного аналізу, відповідачем встановлено елементи, які вказують на очевидну необґрунтованість чергового звернення позивача за міжнародним захистом, а саме: щодо елементу загострення соціально-полятичної ситуації в Сирії зазначені умови не змінились, щодо елементу примусового призову позивача встановлено, що Президент Сиріх Башр Асад підписав Указ №32 про надання амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову всіх громадян Сирії, включаючи тих, хто перебуває за межами Сирії, елемент ув'язнення позивача в разі повернення до країни походження не приймається у якості нової обставини зважаючи на попередній аналіз зазначених обставин, елемент надання позивачем документального доказу (копії повідомлення про військовий призов, яким його зобовязано зявитися до призовної дільниці в м. Ріф Джабла 20.10.2015 року) було ретельно проаналізовано та встановлено, що зазначений документ вручено його батькам невстановленими особами і надіслано товаришем з Сирії 16.11.2015 року, проте проаналізувавши попереднє звернення позивача, станом на 16.11.2015 року позивач звернувся зі скаргою до ДМС України на рішення територіального підрозділу ДМС, але будь-яких посилань на вказаний документ у скарзі не наводив. Так, на поставлене запитання «Чому Ви вирішили надати цей документ лише зараз?» позивач зазначив що був у шоці, що йому відмовили у розгляді його справи, тому позивач почав «копати» які в нього є докази, що виглядає дивним, оскільки на момент звернення до суду з позовом про такий документ позивач не зазначав. Аналізом отриманого документу також встановлено, що зазначений документ не містить важливих елементів офіційного документу, а саме: дати видачі та дати народження позивача. В будь-якому випадку, підтвердити або спростувати автентичність вказаного листа не вбачається можливим, в той час як додаткові елементи (відсутність жодних посилань на документ в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутність аргументованих пояснень з боку позивача про ненадання документу під час попереднього розгляду його заяви у судових інстанціях, загальний вигляд документу, в якому не вистачає важливих елементів) не дають підстав розглядати наданий документ в контексті належного доказу існування нововиявлених обставин з боку позивача. Також, під час аналізу матеріалів звернень позивача додатково встановлені елементи надання завідомо неправдивої інформації, що істотно знижує рівень довіри до позивача в цілому. Отже, відповідачем зроблено висновок, що ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, у зв'язку зчим та враховуючи інформацію по країні походження відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження і не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Сирії. З урахуванням наведеного, відповідач вважає, що наказ прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також представник відповідача зазначила, що ситуація в Сирійській арабській республіці є загальновідомим фактом, але військові дії заполонили не всі міста Сирії, залишились і ті, які живуть та функціонують у звичайному режимі. З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що наказ про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи в порядку письмового провадження за відсутності позивача та представника позивача.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 3 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанцій без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справу вирішено розглянути в порядку ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

12 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної іміграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, позивач в заяві зазначив, що за час перебування в Україні в Сирії розпочалася громадянська війна, що не дає йому можливості повернутися додому. Він не може повернутися до Сирії з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань. При поверненні на батьківщину його очікує примусова мобілізація та він повинен буде взяти зброю і використовувати її проти власного народу або позивача заарештують у разі відмови від проходження військової служби. Як зазначив заявник, повернення на батьківщину загрожує його життю, у зв'язку з чим він просить надати йому захист в Україні (а.с.21-22).

Враховуючи те, що позивач надав письмові докази, які не надавались під час попередніх звернень позивача, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення про необхідність прийняття заяви позивача до розгляду.

За результатами розгляду заяви та особової справи позивача, 15.12.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2016OD0202, яким визначено за необхідне прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України „Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту" та відсутні нововиявлені обставини з урахуванням попередніх рішень ДМС про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.8 Закону України „Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту"(а.с.65-71 т.2).

16 грудня 2016 року Наказом №241 Головним управлінням ДМС України в Одеській області відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 (а.с.54 т.2).

30 грудня 2016 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №5/1-460 від 16.12.2016 року (а.с. 60-64 т.2).

Не погоджуючись з вищенаведеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України № 405/2011 від 06.04.2011 року (далі - Положення), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні Управління (Управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Надаючи оцінку Наказу №241 Головним управлінням ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 та Висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 15.12.2016 року на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення відповідача, суд вважає правомірним Висновок відповідача щодо відсутності об'єктивних обставин, які надають підстави вважати позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та яка покинула країну походження з причин побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до України, відповідач надав перевагу фактам його офіційного перетину кордону, тривалого часу перебування в Україні без відповідного звернення за захистом, відсутності доказів переслідувань позивача у Сирії. При цьому, відповідачем досліджено ситуацію по країні походження позивача - Арабській Сирійській Республіці та достовірно встановлено нестабільну ситуацію в країні.

Так, відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, довів суду відсутність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому суд виходить із наступного.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, уродженцем м.Латакія, с.Біт Ана. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-шиїт. Рідна мова - арабська, вільно володіє англійською та російською мовами. За сімейним станом неодружений. ОСОБА_1 має вищу освіту, яку він отримав в університеті "Тишрін" (Сирія, м. Латакія) в період з 2002 по 2007 рік. Протягом 2010 - 2012 років позивач навчався на підготовчих відділеннях вищих навчальних закладів на території України в м.Одесі, навчання не закінчив через фінансові проблеми. ОСОБА_1 не є членом жодної політичної, громадської або молодіжної організації. В країні громадянського походження залишились близькі родичі позивача, а саме: батько - ОСОБА_2 1954р.н., мати - ОСОБА_3 1966 р.н., два брати - ОСОБА_4 1990 р.н. та ОСОБА_5 1990 р.н., сестра - ОСОБА_6 1989 р.н.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 вибув з батьківщини 15.10.2010 року повітряним шляхом авіарейсом м.Алеппо (Сирія) - м.Одеса (Україна), на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та оформленої студентської візи типу О № Y02697584 на навчання в Одеській державній академії холоду. Перетнув державний кордон України легально.

Вперше позивач звернувся із заявою про надання статусу біженця до ГУ ДМС України в Одеській області. Рішенням ДМС України від 22.07.2013 року №433-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач оскаржив дане рішення міграційної служби та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково, скасовано рішення від 22.07.2013 року №433-13 та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ДМС України було подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.01.2014 року апеляційна скарга ДМС України була залишена без задоволення.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року, ДМС України було прийнято рішення від 20.03.2014 року №30-14 про повторний розгляд заяви позивача. За результатами повторного розгляду заяви ДМС України вдруге було прийнято рішення від 05.03.2015 року №154-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про відсутність будь-яких ново виявлених обставин з позиції надання позивачу міжнародного захисту в Україні.

Позивачем було оскаржено рішення ДМС України від 05.03.2015 року №154-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.08.2015 року по справі №815/4571/15 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду через пропуск законного строку на оскарження та відсутність підстав для визнання причин пропуску поважними.

Вдруге позивач звернувся до ГУ ДМСУ в Одеській області 09.11.2015 року. В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в Сирії дуже ускладнились економічні та політичні умови. В селі позивача зруйнували дім його родини. Почались повітряні напади, знищені шляхи та будинки. Позивач зазначив, що він залишився без місця проживання, його батьки втекли в Туреччину. Один з братів служить декілька років в армії. Позивач зазначає, що якщо він повернеться на батьківщину то буде воювати в Сирійській армії або з іноземними бойовиками, оскільки його вважають зрадником. у зв'язку із чим він просив надати йому додатковий захист в Україні поки не стабілізувалась війна в Сирії..

За результатами розгляду заяви позивача, 09.11.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2015OD0333, яким рекомендовано прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України „Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту" та нововиявлених обставин, приймаючи до уваги попередні рішення ДМС про відмову у визнанні біженцем або додаткового захисту, на підставі п.6 ст.5 Закону України „Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту".

09 листопада 2015 року Наказом №212 Головним управлінням ДМС України було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16 листопада 2015 року позивачем було подано скаргу на Наказ №212 від 09.11 2015 року, в якій просив скасувати вказаний наказ та зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29 лютого 2016 року за результатами розгляду скарги було складено висновок о/с №2015OD0333 яким рекомендовано відхилити скаргу позивача на рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01 березня 2016 року ДМС України було прийнято рішення №12-16 про відхилення скарги позивача на Наказ ГУ ДМС в Одеській області від 09.11.2015 року №212 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_1.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2016 року, залишеною без змін ухвалою ОААС від 19.09.2016 року по справі №815/1511/16, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

16.12.2016 року позивач знову звернувся до відповідача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої в якості причин звернення за міжнародним захистом шукач захисту повідомив про наявну громадянську війну в регіоні постійного проживання (область Латакія) та побоювання зазнати примусового призову до збройних сил у разі добровільного повернення до країни громадянської належності, в якості нововиявлених обставин надавши копію повідомлення про військовий призов, яким його було зобов'язано зявитися до призовної дільниці в м.Ріф Джабла 20.10.2015 року (а.с.58 т.2).

Судом встановлено, що в повторно поданій заяві відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, які підтверджують обґрунтованість побоювань зазнати переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або серйозної шкоди життю або свободі у разі добровільного повернення до країни громадянської належності, з огляду на наступне.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Поряд з цим, судом не встановлено жодних підстав та доказів, які б свідчили, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань, а побоювання бути призваним у Збройні сили не свідчить про можливість стати жертвою переслідувань та відповідно давати підстави для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В той же час сирійською владою в 2015 році видано низку нормативно-правових актів щодо амністії в'язнів, політв'язнів та дезертирів. Президентом Сирії Башша Аль-Асад підписано Указ № 32 про надання амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову до лав збройних сил для всіх громадян як в країні, так і поза її межами, а також за злочини, передбачені Законом "Про військовий обов'язок та військову службу", скоєні до 25.07.2015 р.

З огляду на вищевикладене, побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах.

При цьому суд враховує, що сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є посольство у м. Києві та генеральне консульство у м. Одесі.

У свою чергу, в м. Одесі відповідальним за зазначені заходи є ОСОБА_7 - лідер сирійського земляцтва, полковник сирійської спецслужби. Відстрочка можлива за деякими обставинами: при одруженні з громадянкою України, при навчанні у ВНЗ України, при наявності в родині одного сина, а також в умовах сплати відповідного митна (від 250 до 500 дол. США). Зазначена сума дозволяє отримати відстрочку на 1 рік. Крім цього, існують можливості сплати одноразового мита за відстрочку на все життя.

Вирішуючи спір, суд враховує, що позивач востаннє виїхав з Сирії у 2010 році легально на підставі національного паспорту та студентської візи. На території України позивач з 15.10.2010 р. знаходився нелегально, а за захистом звернувся лише 05.09.2012 р., тобто через 2 роки після потрапляння на територію України Зазначені обставини свідчать про те, що звернення обумовлено бажанням легалізувати своє перебування в Україні та доводить відсутність жодних проблем, які б могли бути пов'язані з певними переслідуваннями позивача з боку державних органів Сирії. При цьому позивач в 2012 р. звертався до посольства Сирії в Україні та продовжив термін дії власного національного паспорту.

Також, судом встановлено, що наданий позивачем документ - повідомлення про військовий призов, яким його було зобов'язано зявитися до призовної дільниці в м.Ріф Джабла 20.10.2015 року, вручено його батькам невстановленими особами і надіслано товаришем з Сирії 16.11.2015 року.

Проте, відповідно до висновку та проаналізувавши попереднє звернення позивача, станом на 16.11.2015 року позивач звернувся зі скаргою до ДМС України на рішення територіального підрозділу ДМС, але будь-яких посилань на вказаний документ у скарзі не наводив, а на поставлене запитання «Чому Ви вирішили надати цей документ лише зараз?» позивач зазначив що був у шоці, що йому відмовили у розгляді його справи, тому позивач почав «копати» які в нього є докази, що виглядає сумнівним, оскільки на момент звернення до суду з позовом (справа №815/1511/16) про такий документ позивач не зазначав та до суду не надавав. З наявного документу міграційним органом встановлено, що зазначений документ не містить важливих елементів офіційного документу, а саме: дати видачі та дати народження позивача, а підтвердити або спростувати автентичність вказаного листа не вбачається можливим, в той час як додаткові елементи (відсутність жодних посилань на документ в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутність аргументованих пояснень з боку позивача про ненадання документу під час попереднього розгляду його заяви у судових інстанціях, загальний вигляд документу, в якому не вистачає важливих елементів) не дають підстав розглядати наданий документ в контексті належного доказу існування нововиявлених обставин з боку позивача.

Поряд з цим, суд бере до уваги також елементи надання завідомо неправдивої інформації, а саме: 1) в заяві про визнання біженцем від 09.11.2015 року позивач повідомив, що його будинок у с. Бейт-Ана був повністю зруйнований, а родичів примусово виселено, а в завяві від 15.12.2016 року встановлено, що батьки особи змінили місце проживання з метою лише уникнення можливих ризиків постраждати від конфлікту неподалік населеного пункту; 2) під час звернення 09.11.2016 року позивач повідомляв що батьки виїхали до Туреччини і заявник втратив з ними зв'язок, а в заяві від 15.12.2015 року під час анкетування шукач захисту надав відомості що зв'язок з родичами не втрачав, родичі переїхали до м. Латакія, де проживають по теперішній час, що істотно знижує рівень довіри до позивача в цілому при анкетуванні (а.с.69-70) та при наданні згоди на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту тощо.

Під час даного звернення заявник надав до управління анульований оригінал паспортного документу та зазначив, що лише один раз звертався до Посольства Сирії в Україні. В той же час встановлено, що особоа двічі зверталась до Посольства та термін дії паспортного документу було продовжено з 18.01.2012 року по 06.01.2014 року, 29.01.2015 року паспортний документ було анульовано та видано новий паспорт, який приховується позивачем.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на батьківщину через те, що ситуація в країні походження суттєво погіршилась та у зв'язку з тим, що якщо він повернеться на батьківщину то буде воювати в Сирійській армії або з іноземними бойовиками.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Також суд враховує, що позивачу було двічі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до рішення ДМС України від 22.07.2013 року №433-13 та від 05.03.2015 року №154-15, Наказ ГУ ДМС в Одеській області від 09.112015 року №212 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_1.

Крім того, позивачем в заяві до ГУ ДМСУ в Одеській області від 12.12.2016 року не наведено нововиявлених обставин або матеріалів, що підтверджують обґрунтованість побоювань шодо повернення до своєї країни походження.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, що певною мірою відображають принципи адміністративної процедури і повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви, в той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 16 грудня 2016 року №241 та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя /підпис/ П.П.Марин