Справа № 826/8741/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Справа № 826/8741/16

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд», голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» Радченка Андрія Анатолійовича до Державної фінансової інспекції України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Державна аудиторська служба України про визнання дій протиправними та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство «Аграрний фонд», голова правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» Радченко Андрій Анатолійович (далі - позивачі) звернулися до суду з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Державна аудиторська служба України про:

1) визнання протиправними дій відповідача щодо пред'явлення ПАТ «Аграрний фонд» вимоги від 15.03.2016 р. № 07-14/190 в частині, яка стосується завдання збитків на суму 1 300 656,80 грн.;

2) скасування вимоги ДФІ України від 15.03.2016 р. № 07-14/190 в частині, яка стосується завдання збитків на суму 1 300 656,80 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: визнано протиправною та скасовано вимогу ДФІ України від 15.03.2016 р. № 07-14/190 в частині, яка стосується завдання збитків на суму 1 300 656,80 грн.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням в частині задоволення позовних, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену постанову суду в цій частині та ухвалити нову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, так як, на думку апелянта, оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем на підставі податкового повідомлення-рішення від 20.08.2015 р. № до бюджету було сплачено пеню у розмірі 1300656,80 грн., витрати по якій віднесено до складу інших операційних витрат.

ДФІ України було проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ПАТ «Аграрний фонд» за період з 01.01.2014 р. по завершений місяць 2015 року, за результатами якої складено акт від 11.02.2016 р. № 07-21/11.

У вказаному акті ревізії ДФІ України встановлено, що у 2015 році до складу інших операційних витрат ПАТ «Аграрний фонд» віднесено пеню, сплачену на підставі податкового повідомлення-рішення від 20.08.2015 р. № , на суму 1 300 656,80 грн. Витрати на оплату зазначеної пені товариством здійснені внаслідок порушення вимог абз. 8 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», а саме: сплати до Державного бюджету частини чистого прибутку на суму 169 211 345,00 грн. з порушенням терміну, установленого Законом. Відповідно до платіжних доручень та банківських виписок товариства за поточними рахунками кошти на суму 169 211 345,00 грн. були несвоєчасно перераховані до бюджету, як наслідок, товариству завдано збитки в розмірі 1 300 656,80 грн.

На підставі висновків акту ревізії від 11.02.2016 р. № 07-21/11 ДФІ України позивачу надіслало вимогу від 15.03.2016 р. № 07-14/190 «Про усунення виявлених порушень», в якій, зокрема зазначено виявлені збитки ПАТ «Аграрний фонд» в розмірі 1 300 656,80 грн. та необхідність усунення таких порушень, надання ДФІ вичерпної інформації про вжиті заходи та попереджено, що в разі не усунення цих та інших порушень, встановлених ревізією, Інспекція ініціюватиме питання про відповідність керівника установи займаній посаді.

Не погоджуючись із зазначеною вимогою в частині, яка стосується завдання збитків на суму 1 300 656,80 грн. позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що ухвалюючи оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів, підтверджуючих факт завдання товариству збитків у розмірі 1 300 656,80 грн., такі збитки є непідтвердженими документально і відповідачем не зазначено способів усунення такого порушення.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон № 2939-ХІІ), Порядком проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 р. № 550 (далі - Порядок №550).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 2939-ХІІ закріплено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Згідно з п.п. 1, 7, 10 ст. 10 Закону № 2939-ХІІ, органу державного фінансового контролю надається право перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналогічні правові положення закріплені у п. 50 Порядку № 550.

Відповідно до п. 57.3 ст. 57 ПК України в разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що погашення податкових зобов'язань, визначених суб'єкту господарювання податковим повідомленням-рішенням, є його обов'язком, виконання якого вказує на дотримання платником вимог п. 57.3 ст. 57 ПК України, а тому, не є порушенням законодавства.

З огляду на це, висновки ДФІ України щодо порушення позивачем вимог законодавства через віднесення до складу інших операційних витрат товариства сплаченого до бюджету зобов'язання (пені) у розмірі 1 300 656,80 грн., виниклого на підставі податкового повідомлення-рішення від 20.08.2015 р. № , і завдання таким чином, тобто фактично через належне виконання податкових зобов'язань, товариству збитків, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Крім того, як було правильно встановлено судом першої інстанції, посилання відповідача на наявність на рахунках позивача у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» вільних коштів для сплати частини чистого прибутку, що на його думку, надавало підстави товариству своєчасно здійснити відповідні сплати до бюджету і уникнути нарахування пені 1 300 656,80 грн., не можуть бути прийняті до уваги через відсутність у позивача об'єктивної спроможності сплати до Державного бюджету частину чистого прибутку до 01.07.2015 р., оскільки, на підставі постанови Правління НБУ від 23.06.2015 року № 408 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.06.2015 р. № 121, згідно з яким з запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію. У свою чергу відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Таким чином, винесення Інспекцією оскаржуваної вимоги в частині зобов'язання позивача усунути вказане порушення є безпідставною, а її висновки щодо завдання товариству збитків в розмірі 1 300 656,80 грн. - не підтверджуються жодними належними і допустимими, у розумінні ст. 70 КАС України, доказами та не ґрунтуються на приписах чинного законодавства.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що вказана вимога, окрім іншого, не містить жодних відомостей про те, в який саме спосіб позивач має усунути обставини, що, на думку відповідача, є порушенням законодавства, які саме дії він має вчинити та на підставі якої законодавчої норми, що фактично унеможливлює її виконання.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що у відповідності до наведених вище норм чинного законодавства вимога ДФІ України від 15.03.2016 р. № 07-14/190 в оскаржуваній позивачем частині, щодо зобов'язання його усунути виявлені порушення законодавства, є обов'язковою до виконання, а отже, безумовно впливає на обсяг його прав і створює для нього додаткові зобов'язання. Тому така вимога органу фінансового контролю може бути оскаржена до адміністративного суду і з метою захисту порушеного права позивача підлягає скасуванню.

Приходячи до такого висновку, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в рішеннях Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року у справі 21-461а14, від 21 квітня 2015 року у справі № 21-76а15, від 23 червня 2015 року у справі № 818/1858/14, від 27 січня 2016 року у справі № 2а-4367/10/0770, від 23 лютого 2016 року у справі № 818/1857/14, від 18 жовтня 2016 року у справі № 826/2221/14, відповідно до якої вимога органу фінансового контролю, якою встановлено розмір збитків, завданих підконтрольному суб'єкту, що підлягають відшкодуванню, не породжує для нього обов'язків, оскільки стягнення таких збитків можливо лише шляхом звернення контролюючого органу з позовною заявою до суду.

Разом з тим, у відповідності до приписів ч. 1 ст. 244-2 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне відступити від наведеної правової позиції ВСУ, оскільки вимога ДФІ від 15.03.2016 р. № 07-14/190 в оскаржуваній позивачем частині покладає на нього обов'язок усунути виявлені порушення законодавства, а не обов'язок відшкодувати встановлені збитки та не містить посилань на примусове стягнення виявленої в ході ревізії матеріальної шкоди (збитків), а отже правовідносини у цій справі є якісно відмінними від спорів, що були предметом розгляду у вищевказаних справах ВСУ.

Отже, аналіз виниклих правовідносин та обставин справи переконує судову колегію у протиправності вимоги ДФІ в оскаржуваній частині і наявності у позивача законного сподівання на захист його порушених справ саме в обраний ним спосіб. Водночас, ДФІ, діючи всупереч ч. 2 ст. 71 КАС України, не надало суду достатніх та необхідних доказів та не переконало суд у правомірності оскаржуваної вимоги.

Приходячи до такого висновку, колегія суддів звертає увагу й на те, що в оскаржуваній вимозі відповідачем, окрім іншого, зазначено, що в разі не виконання товариством означеної вимоги, ДФІ буде ініційовано питання про відповідність його керівника займаній посаді.

Однак, як встановлено судовою колегією та визнано сторонами, відповідач одночасно з висуванням оскаржуваної вимоги, 15.03.2016 р., ще до завершення законодавчо визначеного строку для її виконання, звернувся до Прем'єр-міністра України з листом-пропозицією щодо доручення Мінагрополітики, як органу управління ПАТ «Аграрний фонд» розгляд питання про відповідність Голови правління Радченка А.А. займаній посаді. Отже, така передчасність вказує на невідповідність оскаржуваного рішення вимогам розсудливості, неупередженості, обґрунтованості та виваженості.

Враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, відповідно до вимог ст. 86 КАС України, та перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, згідно з ч. 1 ст. 195 КАС України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для визнання протиправною вимоги ДФІ України від 15.03.2016 р. № 07-14/190 в частині, що стосується завдання збитків на суму 1 300 656,80 грн. та задоволення адміністративного позову в цій частині.

Доводи апелянта про те, що правомірність виставлених ДФІ вимог може оцінюватися лише під час вирішення справи за позовом органу фінансового контролю про зобов'язання виконати таку вимогу та посилання апелянта на відповідну практику ВСУ, зокрема рішення наведені вище судом, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у даному випадку вимоги ДФІ України від 15.03.2016 р. № 07-14/190 в частині, що оскаржується позивачами, не містить вимог про стягнення коштів та/або відшкодування завданих збитків, а отже, як встановлено вище, виниклі правовідносини є відмінними.

Посилання апелянта на те, що на рахунках ПАТ «Аграрний фонд» у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» були наявні кошти, що надавало йому змогу своєчасно виконати обов'язок зі сплати до бюджету чистого прибутку, що, зокрема, не було забезпечено позивачем-2 як головою правління ПАТ, колегія суддів до уваги не приймає з підстав, зазначених вище.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким було повно та правильно встановлено обставини даної справи, застосовано норми матеріального і процесуального права та ухвалено судове рішення з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Згідно зі ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Державної фінансової інспекції України підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України виготовлено 29 березня 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.