Справа № 825/162/17
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/162/17 Головуючий у 1-й інстанції: Лобан Д.В. Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

21 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Собківа Я.М. Сорочко Є.О. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Апеляційного суду Чернігівської області, Державної судової адміністрації України про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Апеляційного суду Чернігівської області, Державної судової адміністрації України в якому просила: - визнати протиправним рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 22.12.2016р. про відмову у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги при виході судді у відставку; - зобов'язати відповідачів нарахувати та виплатити вихідну допомогу при виході судді у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач - ОСОБА_5 звернулася з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який з'явився в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Указом Президента України «Про призначення суддів» від 05 травня 1999 року № 474/99 ОСОБА_5 була призначена на посаду судді Деснянського районного суду міста Чернігова строком на п'ять років.

Наказом по Управлінню юстиції в Чернігівській області від 08 червня 1999 року № 79/2 визначено, що позивач приступила з 09 червня 1999 року до роботи на посаді судді Деснянського районного суду м. Чернігова.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 24 червня 2004 року № 1856-IV позивача обрано на посаду судді Апеляційного суду Чернігівської області безстроково.

Відповідно до наказу по Апеляційному суду Чернігівської області від 10 серпня 2004 року № 30-ос, ОСОБА_5 була прийнята на посаду судді Апеляційного суду Чернігівської області з 10 серпня 2004 року.

Постановою Верховної Ради України від 16.07.2015р. № 636-VIII позивача було звільнено з посади судді Апеляційного суду Чернігівської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку та відраховано зі штату Апеляційного суду Чернігівської області 31.07.2015р., на підставі наказу голови суду від 31.07.2015р. № 129-ос/а.

ОСОБА_5 звернулась до Апеляційного суду Чернігівської області із заявою про виплату їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, у зв'язку з виходом у відставку.

Однак, листом від 22.12.2016р. № 7-37/99 Апеляційний суд Чернігівської області відмовив у задоволенні її заяви про виплату вихідної допомоги, як судді, який вийшов у відставку, посилаючись на відсутність правових підстав у її виплаті.

Вважаючи вказану відмову відповідача протиправною, позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 1 ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до ст. 111 вказаного Закону, суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

В силу ч. 5 ст. 126 Конституції України, суддя у разі подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив - в даному випадку Верховною Радою України.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

В свою чергу, положеннями ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції до 01.04.2014 року) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», який набрав чинності 01.04.2014 року, було внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та виключено з нього ст. 136, якою передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення ст. 136 із Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

Як вбачається з матеріалів справи, Постановою Верховної Ради України від 16.07.2015р. № 636-VIII ОСОБА_5 було звільнено з посади судді Апеляційного суду Чернігівської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку та відраховано зі штату Апеляційного суду Чернігівської області 31.07.2015р., на підставі наказу голови суду від 31.07.2015р. № 129-ос/а.

На звернення позивача до Апеляційного суду Чернігівської області із заявою про виплату їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, у зв'язку з виходом у відставку, листом Апеляційного суду Чернігівської області від 22.12.2016р. № 7-37/99 позивачу було відмовлено у задоволенні її заяви про виплату вихідної допомоги, як судді, який вийшов у відставку, посилаючись на відсутність правових підстав у її виплаті.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність законодавчих підстав для виплати вихідної допомоги позивачу, оскільки Закон України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції станом на день прийняття постанови Верховної Ради України про звільнення позивача з посади (16.07.2015р.) не передбачав право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, доводи апелянта про те, що право на відставку вона набула ще задовго до подання заяви про відставку (з 09 червня 2009 року), а тому відповідне право на її отримання позивач набула ще до втрати чинності ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ, колегія суддів вважає безпідставними, зважаючи на наступне.

За змістом рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип також закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, тобто станом на 16 липня 2015 року.

Щодо доводів та посилань апелянта на звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді в частині позбавлення права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку, колегія суддів зазначає, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013, за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Отже, враховуючи те, що як на дату подання позивачем заяви про відставку, так і на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення її з посади судді був чинним Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01.04.2014 року, в якому, відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року № 1166-VII виключено ст. 136, що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача права на отримання такої допомоги.

Крім того, передбачена статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на 2013 рік) виплата вихідної допомоги судді пов'язувалась з фактом виходу судді у відставку та не залежала від дати набуття права на відставку.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.10.2016 року (К/800/17202/16, К/800/17180/16), 24.10.2016 (К/800/28190/16), від 18.10.2016 (К/800/52210/15, К/800/6281/16), постановах Вищого адміністративного суду України від 09.08.2016 (К/800/17160/16), від 01.12.2016 (К/800/7021/16), прийнятих за результатами розгляду аналогічних справ.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979р. у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією, також, враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014р., в якій Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Водночас, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Згідно ч. 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги, на підставі ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Вівдиченко Т.Р. Собків Я.М. Сорочко Є.О.

Повний текст ухвали виготовлено 24.03.2017 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Сорочко Є.О.

Собків Я.М.