Справа № 820/4363/16
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 р.Справа № 820/4363/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: Чалого І.С. , П'янової Я.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2017р. по справі № 820/4363/16

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

15.09.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просила суд:

- скасувати наказ Державної міграційної служби України № 151 від 30.11.2015 у частині, що стосується особи без громадянства ОСОБА_1;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області документувати ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2017 року задоволено частково адміністративний позов.

Скасовано наказ Державної міграційної служби України № 151 від 30.11.2015 в частині скасування рішення Управління ГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 про документування посвідкою на постійне проживання особи без громадянства ОСОБА_1

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повернути ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, Державна міграційна служба України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2017 року у справі №820/4363/16 та прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення чинних норм матеріального (пункти 2.9 розділу ІІ , 3.7 розділу ІІІ та 4.5 розділу ІV Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 №681, ст. 9 Закону України "Про імміграцію") та процесуального (ст. ст. 9, 86, 159, 161 КАС України).

У відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 в 1998 році за паспортом громадянки Республіки Узбекистан НОМЕР_1, виданим відділом внутрішніх справи м. Ангрена Ташкенської області 24.11.1995 року, прибула в Україну.

16.04.1998 року Зміївським РВ УМВС України в Харківській області проведено реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, ОСОБА_1 стала на облік як потомок особи, яка була депортована з Крима, що підтверджується довідкою від 26.01.1999 року № 02.10-26/463.

Наказом Президента Республіки Узбекистан за № ПФ-3987 від 12.04.2008 року за заявою ОСОБА_1 про вихід із громадянства Республіки Узбекистан, припинено громадянство заявника з 12.04.2008 року, що підтверджується довідкою Посольства Республіки Узбекистан від 22.05.2008 року № ВГ 08/05-04.

Згодом, національний паспорт ОСОБА_1 був вилучений, у зв'язку з отриманням довідки про вихід із громадянства Республіки Узбекистан від 22.05.2008 року № ВГ 08/05-04, що підтверджується довідкою Посольства Республіки Узбекистан № 04 від 22.05.2008 року.

24.05.2011 року ОСОБА_1 звернулась до УГІРФО ГУМВС України в Харківській області з метою отримання посвідки на постійне проживання в Україні на підставі розділу 5 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року та з огляду на те, що заявник 1998 року та по 2012 рік постійно проживала та зареєстрована в Україні.

Висновком УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 року особу без громадянства ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 безстроково.

Висновком ГУ ДМС України в Харківській області від 21.10.2015 року визнано рішення УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 року таким, що прийняте з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію".

Наказом ДМС України від 30.11.2015 року №151 на підставі висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 21.10.2015 року скасовано рішення УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 року про документування посвідкою на постійне проживання в України особи без громадянства ОСОБА_1, посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 20.01.2012 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Зміївським районним відділом ГУ ДМС в Харківській області на адресу ГУДМС України в Харківській області направлено посвідку на постійне проживання НОМЕР_2 від 20.01.2012 особи без громадянства ОСОБА_1, у зв'язку з її вилученням, що підтверджується супровідним листом від 20.02.2016 року № 33-211.

Позивач, ОСОБА_1, не погодившись з Наказом Державної міграційної служби України від 30.11.2015 року № 151 у частині, що стосується особи без громадянства ОСОБА_1, звернулася до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Державної міграційної служби №151 від 30.11.2015 року, в частині що стосується особи без громадянства ОСОБА_1 є таким, що винесений всупереч нормам діючого законодавства, а відтак підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 4 лютого 1994 року N 3929-XII іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі по тексту - Закон України № 2491-ІІІ ).

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону України №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Приписами частини 1 пунктів два і три вищевказаної норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання унормовано Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251 (далі по тексту - Порядок № 251).

Згідно з пп. 2, 3 Порядку № 251 заяви для оформлення посвідок подаються іноземцями та особами без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразки заяв та порядок їх розгляду визначаються МВС.

Для оформлення посвідки на постійне проживання разом із заявою подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 2) переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 3) копія рішення про надання дозволу на імміграцію; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) чотири фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері); 6) копія виданої податковим органом довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (у разі її наявності).

Колегія суддів зазначає, що в уповноваженого суб'єкта владних повноважень під час розгляду питання щодо документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні не виникло зауважень щодо наданих документів.

Крім того, УГІРФО ГУМВС України в Харківській області підстав для відмови по документуванню посвідкою на постійне проживання в Україні у розумінні ст. 10 Закону України "Про імміграцію" не було виявлено, що зафіксовано у відповідному висновку від 20.01.2012 року.

Відповідно до п. 11 Порядку № 251 за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником.

Разом з цим, відповідно до абз. 1 п. 4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" (в редакції, яка діяла на момент документування посвідкою позивача) слід вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Зазначена норма регулює відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію, та не передбачає випадків скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.п. 18-19 Порядку №251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Згідно з ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, вищевказаною нормою передбачено скасування дозволу на імміграцію, а ст. 13 цього ж Закону встановлюється вилучення посвідки на постійне місце проживання на підставі скасування дозволу на імміграцію.

При наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу суб'єкт владних повноважень керувався Розділом V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", тобто проводити перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, та 20.01.2012 року надав ОСОБА_1 посвідку серії ХР номер 25186 на постійне місце проживання в Україні. Таким чином, під час вирішення питання щодо документування позивача посвідкою на постійне проживання УГІРФО ГУМВС України в Харківській області зауважень суб'єктом владних повноважень не було зазначено.

Відповідно до п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Отже, посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає оформлення дозволу на імміграцію, а відтак, позивач не повинен був отримувати дозвіл на імміграцію.

Колегія суддів зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки ОСОБА_1 прибула в Україну в 1998 році, а Закон України "Про імміграцію" був прийнятий 07 червня 2001 року та передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. Відтак, позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, при наданні 20.01.2012 року позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб проводили перевірку законності залишення ОСОБА_1 на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявили та надали посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Колегія суддів зазначає, що нормою цього ж Закону Головне управління ДМС України в Харківській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 21.10.2015 року про перевірку матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого ДМС України Наказом № 151 від 30.11.2015 року було скасовано як рішення УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 року, так і визнано недійсною видану на підставі вказаного рішення посвідку позивача на постійне місце проживання в Україні.

Крім того, відповідачем в оскаржуваному висновку не наведено посилань, на обставини, які тягли б за собою обґрунтування скасування посвідки.

Також, колегія суддів зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не було враховано, що ОСОБА_1 разом зі своєю родиною тривалий час постійно проживає на території України, її діти народились в Україні.

При розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, колегія суддів також зазначає, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.

Так, надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання ним посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували вчинення ОСОБА_1 на території України протиправних дій, які за законом були б підставою для визнання противним документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні чи вказували б на порушення позивачем норм діючого законодавства.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1,2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, всупереч наведеним положенням, Державною міграційною службою України не було доведено правомірність рішення, що є предметом оскарження.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваний Наказ Державної міграційної служби України № 151 від 30.11.2015 в частині скасування рішення Управління ГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 про документування посвідкою на постійне проживання особи без громадянства ОСОБА_1 є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо заявлених вимог про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області документувати ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 20.01.2012 року, яка була видана ОСОБА_1, не знищена, оригінал вказаного документу знаходиться в матеріалах справи про оформлення дозволу на імміграцію в Україні особи без громадянства ОСОБА_1

Враховуючи те, що Наказ Державної міграційної служби України № 151 від 30.11.2015 в частині скасування рішення Управління ГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 про документування посвідкою на постійне проживання особи без громадянства ОСОБА_1 визнано таким, що підлягає скасуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належним способом захисту порушених прав та законних інтересів позивача є зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області повернути ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2017 року по справі №820/4363/16 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог Державної міграційної служби України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2017р. по справі №820/4363/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Зеленський В.В.
Судді Чалий І.С. Пянова Я.В.
Повний текст ухвали виготовлений 27.03.2017 р.