Справа № 163/570/17
Суддя: Гайдук А. Л.
Дата ухвалення: 2017-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 163/570/17
Провадження № 2-а/163/30/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2017 року Любомльський районний суд Волинської області

у складі: головуючої - судді Гайдук А.Л.,

за участі секретаря Костюк Р.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Пичохи С.О.,

представника відповідача Дячука В.Ф.,

представника третьої особи Цип?ящук Л.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Любомль адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до виконавчого комітету Куснищанської сільської ради Любомльського району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - служба у справах дітей Любомльської районної державної адміністрації Волинської області про скасування рішення та зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, -
в с т а н о в и в :
01.03.2017 ОСОБА_1 через свого представника Пичоху С.О. звернулась в суд з зазначеним адміністративним позовом, у якому просила скасувати рішення виконавчого комітету Куснищанської сільської ради Любомльського району Волинської області від 08.02.2017 про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання малолітньої дитини та зобов`язати відповідача здійснити реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала, що вона є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Гросетто, Італія. З батьком дитини ОСОБА_3 у позивача сімейні стосунки не склалися, тому вона з дозволу останнього разом з сином виїхала на постійне місце проживання в Україну, де поселилась жити у її матері ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , яка в свою чергу не заперечувала проти реєстрації місця проживання свого онука у приналежному їй будинку. Однак, рішенням виконавчого комітету Куснищанської сільської ради Любомльського району Волинської області від 08.02.2017 року у реєстрації місця проживання малолітнього сина за вказаною адресою їй було відмовлено. Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач вказала, що з батьком дитини у шлюбі вона не перебувала та на даний час фактичних шлюбних відносин не підтримує, участі у житті та вихованні дитини останній не приймає, тим самим усунувшись від виконання батьківських обов`язків, та фактичне місце його проживання є невідомим, оскільки на момент спільного проживання вони проживали в орендованому будинку, а номер мобільного телефону, яким він раніше користувався, на даний час відсутній, тому отримати згоду батька на здійснення реєстрації місця проживання дитини вона не має реальної можливості. Разом з цим, спір між позивачем та батьком дитини щодо визначення місця проживання їх сина відсутній, а відсутність місця проживання малолітньої дитини суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав і свобод.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що у 2011 році вона поїхала в Італію на заробітки, де познайомилась з ОСОБА_5 , від якого народила сина. Певний період часу вони спільно проживали в Італії у найманій квартирі, після чого поїхали в Україну, де проживали у її батьків. Через деякий час вони назад повернулись в Італію, однак дві жінки, за якими вона здійснювала догляд, померли, тому роботи вона не мала, а іншої віднайти не могла, відповідно коштів для проживання у неї не було, що й слугувало підставою для її повернення разом із сином додому в Україну. Батько ж сина через деякий час обіцяв до них також приїхати в Україну, однак він так і не приїхав та зв`язок з ним втрачено, оскільки на дзвінки він не відповідає.

Представник позивача вказала на відсутність реальної можливості отримати згоду батька на здійснення місця реєстрації дитини через втрату з ним зв?язку, тому, посилаючись на ст.3 Конвенції про права дитини, ст.9 Конституції України та ст.8 КАС України, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що підставою для відмови позивачу у здійсненні реєстрації місця проживання її малолітнього сина за її місцем проживання була відсутність згоди батька на вчинення такої дії. Оскільки виконавчий комітет Куснищанської сільської ради згідно законодавства не вправі здійснити таку реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька, тому при вирішенні справи поклався на розсуд суду.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - служби у справах дітей Любомльської районної державної адміністрації Волинської області не заперечила проти задоволення позову ОСОБА_1 .
Заслухавши пояснення сторін, третьої особи та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку.
У справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 29.11.2004 по 15.11.2012 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який розірвано рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 05.11.2012 (а.с.10-11).

Зі змісту зазначеного судового рішення вбачається, що у період шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 дітей не народилось.

З пояснень позивача встановлено, що вона у 2011 році поїхала на заробітки в Італію, де, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 , у неї народився син - ОСОБА_2 . Через відсутність в Італії роботи, вона разом із сином, зі згоди батька останнього, повернулась назад в Україну, після чого зв?язок з ОСОБА_5 було втрачено.
Копією перекладу витягу з реєстру актів про народження, виданого відділом Цивільного Стану Комуни міста Ареццо Республіки Італія 06.06.2013, з італійської на українську мову стверджено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Гроссето та є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.4-5).
Та обставина, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю малолітньогоОСОБА_2 стороною відповідача не заперечується.

З паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Любомльським РВ УМВС України у Волинській області 18.02.2005 року, встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 30.04.2002 по даний час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно копії довідки Куснищанської сільської ради Любомльського району Волинської області від 08.02.2017 №61, власником житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , яка, як стверджено копією свідоцтва про народження, виданого повторно Любомльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 29.11.2016, є матір`ю позивача (а.с.7, 9).

08.02.2017 позивач ОСОБА_1 звернулась до виконавчого комітету Куснищанської сільської ради з заявою про реєстрацію місця проживання її малолітнього сина - ОСОБА_2 за адресою свого місця проживання: АДРЕСА_1 (а.с.6).

За результатами розгляду зазначеної заяви, цього ж дня відповідачем у її задоволенні відмовлено через неподання останньою необхідних документів та інформації, що підтверджується відповідними записами на зворотній стороні заяви позивача про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини (а.с.6).
Така відмова слугувала підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що позивачу було відмовлено у реєстрації місця проживання її малолітнього сина з підстав неподання письмової згоди батька дитини на вчинення такої дії, а обов`язковість такої згоди визначена п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207.

Розглядаючи спірні правовідносини в розрізі норм чинного законодавства України, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.
Згідно п 2.2. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 №1077 (далі по тексту - Порядок №1077), для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС, а після утворення центрів надання адміністративних послуг (далі - центр) - до відповідного центру, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання.
Пунктом 2.3 Порядку № 1077 встановлено, що відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.
При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним.
Відомості про реєстрацію дитини, яка не досягла 14 років, вносяться до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки.
До адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України надсилаються відомості про реєстрацію місця проживання того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, у графу 14 цих відомостей вноситься інформація про дитину (прізвище, ім`я, по батькові, стать, дата і місце народження).
Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 (далі по тексту - Правила №207), також передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Орган реєстрації відмовляє в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.
Рішення про відмову в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (п.11 Правил №207).
Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
За змістом ч.6 ст.9 КАС України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.
Як зазначено у статті 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до ч.2 ст.10 Конвенції про права дитини, дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.
Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року Суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому, та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.
Крім того, Суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.
У справах, пов`язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, Суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, Суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.
Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства».
Відповідно до статті 18 вказаного Закону, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції про права дитини, пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст.2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
У відповідності до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).
Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Крім того, приписами ст.156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.
Враховуючи викладене, при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи, яка в даному випадку має статус малолітньої та вимагає підвищеної захищеності.
Судом встановлено, що позивач є громадянкою України, має постійне місце проживання в Україні та після тимчасового проживання в іноземній державі (Республіка Італія) повернулась разом з малолітньою дитиною сином ОСОБА_2 , якого вона народила за кордоном, на територію України до місця свого постійного проживання: АДРЕСА_1 , де зареєстроване її місце проживання з 30.04.2002.
Між цим, заявою власника зазначеного домоволодіння ОСОБА_4 , посвідченою секретарем Куснищанської сільської ради Любомльського району Волинської області 16.02.2017 року, стверджено, що остання дає свою згоду на реєстрацію у приналежному їй житловому будинку, свого онука - ОСОБА_2 .
Батько ж малолітнього ОСОБА_2 є іноземцем, проживає в Республіці Італія та, як засвідчили встановлені у справі обставини, долею сина не цікавиться, тим самим останній фактично усунувся від виконання обов`язків, передбачених ст.150 Сімейного кодексу України, що унеможливлює отримання позивачем письмової згоди останнього на реєстрацію їх сина за місцем проживання матері.
Будь - яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьком та матір`ю дитини, щодо визначення її місця проживання, судом не встановлено.
За викладених обставин, суд вважає, що відсутність реєстрації місця проживання малолітнього сина позивача за місцем фактичного його проживання суперечить інтересам останнього та суттєво обмежує реалізацію його прав, гарантованих Конституцією України та законами України, зокрема, права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.
Згідно ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо.
Таким чином, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що відповідач по справі, відмовляючи у здійсненні реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_2 за місцем проживання його матері позивача ОСОБА_1 , хоча й діяв на підставі чинного законодавства України, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений пунктами 11, 18 Правил № 207, однак, без урахування усіх обставин справи, які є об`єктивними, та інтересів малолітньої дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України «Про охорону дитинства».
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Оскільки оскаржуване рішення відповідача у спірних відносинах прийняте без дотримання справедливого балансу між обмеженнями, встановленими підзаконними нормативними актами, якими в даному випадку є Порядок №1077 та Правила №207, і необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів малолітньої дитини, тому таке рішення не може визнаватись правомірним та достатньо вказує на наявність підстав для його скасування.
Відтак, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 10, 11, 17, 86, 159, 160, 163, 167, 186 КАС України, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.3, 10 Конвенції про права дитини, ст.33 Конституції України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

п о с т а н о в и в :
Позовну заяву ОСОБА_7 до виконавчого комітету Куснищанської сільської ради Любомльського району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - служба у справах дітей Любомльської районної державної адміністрації Волинської області про скасування рішення та зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - задовольнити.

Скасувати рішення виконавчого комітету Куснищанської сільської ради Любомльського району Волинської області від 08.02.2017 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати виконавчий комітет Куснищанської сільської ради Любомльського району Волинської області здійснити реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Любомльський районний суд Волинської області протягом десяти днів з дня отримання її копії. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Повний текст постанови складено та підписано 27.03.2017 року.

Головуюча: суддя А.Л. Гайдук