Справа № 813/402/17
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2017-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року № 813/402/17
м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання Василько А.В.,

представника позивача Каралюса Л.М.,

представника відповідача Григоренко Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області за участю третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середньомісячного заробітку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області (надалі по тексту - ГУ ДСНС України у Львівській області, відповідач) за участю третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі по тексту - третя особа), в якій просить суд:

-визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області №413о/с від 24.11.2016 року про звільнення із служби у запас Збройних Сил України молодшого сержанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 , пожежного-рятувальника 1 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області;

-поновити на службі цивільного захисту ОСОБА_1 на посаді молодшого сержанта служби цивільного захисту, пожежного-рятувальника 1 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області з 25.11.2016 року;

-стягнути з Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області в користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток з часу звільнення до дня поновлення на роботі.

Ухвалами суду від 01.02.2017 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що на наказом №413о/с від 24.11.2016 року позивача було протиправно звільнено зі служби в запас Збройних Сил України у відповідності до п.173, п.176 п/п 9 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 року №593 (у зв`язку з призовом на строкову військову службу). Згідно ст.119 ч.3 Кодексу Законів про працю України (надалі по тексту - КЗпП України) за працівниками призваними на строкову військову службу до дня фактичної демобілізації зберігається місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток. Таким чином, звільнення вважає таким, що не відповідає вимогам закону і порушує трудові права позивача, наказ про його звільнення зі служби є незаконним і був виданий передчасно, тому підлягає скасуванню як протиправний.

Позовні вимоги представник позивача в судовому засіданні підтримав, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив, подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що дія КЗпП України не поширюється на позивача, оскільки він проходив службу на контрактних умовах і його правовий та соціальний статуси регулювались відповідними законами та підзаконними актами, зокрема Кодексом цивільного захисту, положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового та начальницького складу. Законом України «Про Дисциплінарний статут служби цивільного захисту», КЗпП України регулюються лише трудові відносини працівників органів і підрозділів цивільного захисту, яким не присвоєні спеціальні знання. Позивачу було присвоєно спеціальне звання - рядовий служби цивільного захисту, останній обіймав посаду контролера контрольно-пропускного пункту відділення охорони центру забезпечення діяльності Головного управління ДСНС України у Львівській області. Окрім цього, зазначає, що позивачем не обґрунтовано та не підтверджено належними доказами настання в Україні особливого періоду саме в період виникнення спірних правовідносин. Посилання позивача на лист Міністерства оборони України №322/2/8417 від 01.10.2015 року є безпідставним, так як той вказує на дію особливого періоду України лише станом на момент його написання - 01.10.2015 року. Більше того, листи не є нормативно-правовими актами, можуть носити лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не містять нових правових норм, які зачіпають права, свободи і законні інтереси громадян. Відтак, відповідач вважає звільнення позивача законним, а позов таким, що не підлягає до задоволенню.

Представник відповідача у судовому засіданні просила у задоволені позову відмовити у зв`язку із безпідставністю.

Третя особа проти задоволення позовних вимог не заперечувала, надала суду пояснення по суті позовних вимог. Водночас, подала клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи (Мостиського районного військового комісаріату).

Суд заслухав пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 21.09.2015 року позивач був прийнятий на службу цивільного захисту в Державну службу України з надзвичайних ситуацій. Позивачу було присвоєно спеціальне звання - рядовий служби цивільного захисту та призначено на посаду контролера контрольно-пропускного пункту відділення охорони центру забезпечення діяльності Головного управління ДСНС України у Львівській області.

Наказом №413о/с від 24.11. 2016 року позивач був звільнений зі служби в запас Збройних Сил України у відповідності до п.173, п.176 п/п 9 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 11.07.2013 року № 593 (у зв`язку з призовом на строкову військову службу). На момент звільнення, 24.11.2016 року, перебував на посаді молодшого сержанта служби цивільного захисту, пожежного-рятувальника 1 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС у Львівській області. Вказані обставини підтверджуються відомостями про роботу, занесеними в трудову книжку серії НОМЕР_1 .

Вважаючи вищевказане рішення протиправним та такими, що було прийнято з порушенням норм діючого законодавства, ОСОБА_1 звернулася з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Відповідно до статті 101 Кодексу цивільного захисту України, служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Порядок проходження громадянами України служби цивільного захисту визначається цим Кодексом та Положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особам рядового і начальницького складу, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 року №593.

Відповідно до Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту є громадяни, які у добровільному порядку прийняті на службу цивільного захисту за контрактом і яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальне звання.

Відповідно до статті 103 Кодексу цивільного захисту України з особою, яка призначається на посаду рядового або начальницького складу служби цивільного захисту укладається контракт про проходження служби цивільного захисту.

Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначається положенням про порядок служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу.

Згідно пункту 45 Положення, контракт про проходження служби цивільного захисту - це письмова угода, що укладається на добровільній основі між громадянином та державою, від імені якої виступає ДСНС, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження такої служби.

Згідно п.176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, контракт про проходження служби цивільного захисту припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призовної комісії.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач був прийнятий на службу цивільного захисту за контрактом в ГУ ДСНС України у Львівській області у відповідності до п.2 ст.101 та п.1 ст.102 Кодексу цивільного захисту України та п.33 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 11.07.2013 року №593 «Про затвердження Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов КМУ».

Під час проходження позивачем служби цивільного захисту, його було призвано 23.11.2016 року на військову строкову службу Мостиським РВК та відправлено на Львівський обласний збірний пункт в складі команди 55/8062, про що вказано в довідці Мостиського районного військового комісаріату №49 від 20.01.2017 року. Також, про зазначене повідомлено керівника ГУ ДСНС України у Львівській області (лист №2544 від 01.12.2016 року).

Після вищевказаного повідомлення, в.о. начальника ГУ ДСНС України у Львівській області І.М. Дідух було видано наказ №413о/с від 24.11.2016 року, яким позивача було звільнено у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

Водночас, про своє звільнення позивач дізнався з телефонної розмови з працівником відділу персоналу ГУ ДСНС у Львівській області. Так, копію наказу йому не видавали та не надсилали поштою.

Зокрема, для отримання необхідної інформації щодо звільнення позивача, його матір - ОСОБА_2 зверталася із заявою від 13.12.2016 року до керівника ГУ ДСНС у Львівській області щодо поновлення на раніше займаній посаді та виплати позивачу середньої заробітної плати за період проходження строкової військової служби.

Згідно відповіді ГУ ДСНС України у Львівській області №58/В-5/01-19 від 20.12.2016 року вказано, що у зв`язку із призовом на військову строкову службу, у відповідності до ст.106 Кодексу цивільного захисту України та пп.9 п.176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, позивача було звільнено зі служби цивільного захисту.

Статтею 17 Конституції України задекларований обов`язок держави щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правові відноси між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 26.03.1992 року №2232-XII (надалі по тексту - Закон України №2232-XII).

За змістом частини 1 статті 1 Закону України №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби (частина 3 статті 1 Закону України №2232-ХІІ).

Частиною 7 статті 1 Закону України №2232-ХІІ визначено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують, державні органи, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати, а також інші, визначені цією статтею органи та установи.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За всіма громадянами, які призвані під час мобілізації на військову службу, гарантовано зберігаються місце роботи, посада, середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Одночасно вони отримують грошове забезпечення як військовослужбовці.

Військовозобов`язані, які були призвані на військову службу під час мобілізації, в особливий період, набувають нового юридичного статусу - військовослужбовці, внаслідок чого на них розповсюджуються пільги, передбачені Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей», та інших нормативно-правових актів.

Згідно частини другої, третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності (зміни внесені Законом України від 27.03.2014 року №1169-VII, які набрали чинності з 01.04.2014 року)

Також внесено зміни до статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме: встановлено, що працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку.

Відповідно до ст.119 КЗпП України - за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналогічне зазначено і у ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Листом Міністерства оборони України №322/2/8417 від 01.10.15 року щодо особливого періоду повідомляється, що особливий період в Україні настав з 17.03.2014 року, на підставі Указу Президента України №303/2014 від 17.03.14 року «Про часткову мобілізацію», та триває і на сьогоднішній час, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.

Отже, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування наказу Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області №413о/с від 24.11.2016 року про звільнення із служби у запас Збройних Сил України молодшого сержанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 , пожежного-рятувальника 1 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС у Львівській області, оскільки такий не відповідає критеріям, встановленим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення

Згідно з ч. 1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що судом встановлено протиправність звільнення позивача зі служби цивільного захисту, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді молодшого сержанта служби цивільного захисту, пожежного-рятувальника 1 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС у Львівській області.

Згідно п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок від 29.07.1993 року № 58 днем звільнення вважається останній день роботи, тому день з якого слід поновити позивача - 25.11.2016 року.

Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказані норми слід застосувати як аналогію при стягненні з відповідача недоотриманого грошового забезпечення за час проходження строкової військової служби.

Як вбачається з довідки 1 ДПРЧ ГУ ДНС у Львівській області від 28 лютого 2017 року №1/Д-7 середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 за жовтень і листопад 2016 року становить 3195,17 грн.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника. У відповідності до ч. 3 п. 2 даного Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством. - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до оскаржуваного наказу від 24.11.2016 року №413 о/с, позивача було звільнено зі служби 24.11.2016 року.

В матеріалах справи міститься довідка про грошове забезпечення позивача від 28.02.2017 року №1/Д-7.

Середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 103,07 грн.

Отже, в силу положень Наказу МВС №475 «Про затвердження Інструкції про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту» від 23.04.2015 року та враховуючи кількість календарних днів у відповідні періоди, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить з 25.11.2016 року по 23.03.2017 року: 103,07 * 119 (кількість календарних днів за період з 25.11.2016 року по 23.03.2017 року) = 12 265 (дванадцять тисяч двісті шістдесят п`ять) грн. 33 коп.

Водночас, згідно долученого до матеріалів справи пояснення, за час проходження служби в Збройних силах України в період з 25.11.2016 року по 23.03.2017 року позивачу було виплачено грошових виплат на суму 3 554,50 грн.

Таким чином, із урахуванням отриманих позивачем грошових виплат до виплати підлягає сума у розмірі 8 710 (вісім тисяч сімсот десять) грн. 83 коп., з якої повинні бути утримані всі обов`язкові платежі та збори, що підлягають відрахуванню з заробітної плати.

Водночас, згідно з п.2 та п.3 ч.1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова суду в частині стягнення грошового забезпечення на користь позивача за один місяць підлягає негайному виконанню.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-71, 72, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області №413о/с від 24.11.2016 року про звільнення із служби у запас Збройних Сил України молодшого сержанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 , пожежного-рятувальника 1 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС у Львівській області.

Поновити на службі цивільного захисту ОСОБА_1 на посаді молодшого сержанта служби цивільного захисту, пожежного-рятувальника 1 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС у Львівській області з 25.11.2016 року.

Стягнути з Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області в користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток з часу звільнення до дня поновлення на роботі у сумі 8 710 (вісім тисяч сімсот десять) грн. 83 коп без урахування сум обов`язкових до сплати податків та внесків.

Постанову суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення у межах суми за один місяць в розмірі 3 195 (три тисячі сто дев`яносто п`ять) грн. 17 коп. звернути до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сакалош В.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 28 березня 2017 року.