Справа № 826/17837/15
Суддя: Коротких А. Ю.
Дата ухвалення: 2017-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Коротких А.Ю.,

суддів: Ганечко О.М.,

Чаку Є.В.,

при секретарі Козуб А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом Державної фінансової інспекції України до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, третя особа - Національний інститут стратегічних досліджень про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та залишити позовну заяву без розгляду (за текстом апеляційної скарги). Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції були неповно з'ясовані всі обставини, що мали суттєве значення для вирішення справи та допущені порушення норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до звернення радника Президента України - директора Національного інституту стратегічних досліджень ОСОБА_14 та пункту 2.16 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції України на IV квартал 2014 року на підставі направлень № 1895, № 1896, № 1897, № 1898, № 1899 від 02.10.2014 року та № 1929 від 14.10.2014 року заступниками начальників відділів Державної фінансової інспекції України проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Національного інституту стратегічних досліджень за 2007-2013 роки та за період з 01.01.2014 року по 06.08.2014 року.

За результатами проведеної ревізії складено акт № 08-21/33 від 14.11.2014 року про невідшкодування вартості навчання за державним замовленням та підготовку аспірантів та докторанта, які відраховані без поважних причин, недоотримано державним бюджетом коштів на загальну суму 300 353 грн. 21 коп.

Як вбачається з даних акту ревізії, видатки на утримання Інституту стратегічних досліджень здійснюються за рахунок коштів загального та спеціального фондів державного бюджету України (пункт 30 Статуту Інституту).

Згідно з довідкою Державної казначейської служби України від 29.05.2008 року та Реєстраційної картки розпорядника (одержувача) бюджетних коштів, підписаної представником Державної казначейської служби України та завіреної печаткою, Інститут включено до Єдиного реєстру розпорядників та одержувачів бюджетних коштів як бюджетна установа, що не має мережі.

Відповідно до Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за видатками та операціями з надання та повернення кредитів, наданих за рахунок коштів державного бюджету, затвердженого наказом Державного казначейства України № 89 від 25.05.2004 року, та Порядку казначейського обслуговування за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1407 від 24.12.2012 року, головним розпорядником бюджетних коштів Державним управлінням справами Інститут включено до мережі розпорядника бюджетних коштів.

Ревізією встановлено, що після відрахування 37 аспірантів та 1 доктора вартість навчання ними не відшкодовувалась.

З метою усунення виявлених порушень Державна фінансова інспекція України направила раднику Президента України директору Національного інституту стратегічних досліджень ОСОБА_14 вимогу № 08-14/1834 від 22.12.2014 року.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України № 310 від 06.08.2014 року затверджено Положення про Державну фінансову інспекцію України (далі Положення № 310).

Відповідно до п. 1 Положення № 310 державна фінансова інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Згідно з п. 4 Положення №310 Державна фінансова інспекція відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 року № 2939-XII (далі Закон України № 2939-XII) головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Частиною другою статті 2 Закону України № 2939-XII передбачено, що державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України № 2939-XII інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Відповідно до п. 7 ст. 10 Закону України № 2939-XII органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Пунктом 10 статті 10 Закону України № 2939-XII передбачено, що звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Крім того, пунктом 50 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 550 від 20.04.2006 року визначено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства

Системний аналіз вказаних вище норм дає суду підстави вважати, що станом на момент звернення позивача до суду до компетенції останнього входило також і право на звернення до суду щодо захисту державних інтересів, в тому числі - щодо стягнення на користь держави коштів, одержаних без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

На сьогоднішній день в Верховному Суді України склалася чітка позиція з вказаного питання, що підтверджується постановами у справах № 21-40а14, № 21-63а14 від 15.04.2014 року, № 21-89а14 від 13.05.2014 року, № 21-93а14 від 20.05.2014 року, № 21-462а14 від 28.10.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 2007-2014 років відраховано 1 докторанта та 37 аспірантів, в тому числі 8 аспірантів, які навчалися з відривом від виробництва, за власним бажанням, за втрату зв'язку з аспірантом чи докторантом, в результаті нез'явлення на атестацію, тобто на невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин.

Вартість навчання відрахованих докторанта та аспірантів (стипендії, оплата праці за наукове керівництво, нарахування заробітної плати) впродовж періоду, в якому вони навчались (2007-2013 роки за період з 01.01.2014 року по 06.08.2014 року) становить 300 353 грн. 21 коп.

Між відповідачами та Національним інститутом стратегічних досліджень укладено Угоди.

Згідно з п. 3.1. Угод про підготовку аспіранта (докторанта) за державним замовленням, укладених Інститутом впродовж 2003-2010 років із аспірантами (докторантами), передбачено, що аспірант (докторант) зобов'язаний дотримуватись всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 309 від 01.03.1999 року.

Відповідно до п. 22 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 309 від 01.03.1999 року аспірант і докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частина 1 статті 610 ЦК України вказує, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 ст. 629 ЦК України регламентує, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Отже, відповідачі, уклавши угоди, взяли на себе зобов'язання сплачувати за навчання та відшкодувати вартість навчання навіть після відрахування, оскільки подані заяви про дострокове припинення навчання віднесено керівництвом навчального закладу до неповажних підстав.

Таким чином, на порушення пункту 22 Положення № 309, пункту 3.1 Угоди про підготовку аспіранта за державним замовленням, Інститутом недоотримано коштів 300 353 грн. 21 коп. за навчання відрахованих достроково аспірантів, чим завдано матеріальної шкоди (збитків) Державному бюджету України.

Відтак, внаслідок недоотриманого доходу з боку Інституту, а також незабезпечення усунення вказаного порушення з боку відповідачів інтереси держави були порушені, а саме, останніми було завдано матеріальних збитків на суму 57 953 грн. 40 коп., що підлягає стягненню в дохід Державного бюджету України.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції не досліджено питання строку звернення із позовом до суду, така позиція ОСОБА_3 є безпідставною та необґрунтованою з огляду на таке.

Відповідно до п. 7 абз. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 року № 2939-XII органу фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Враховуючи вищевказане, з метою усунення виявлених під час ревізії порушень Національному інституту стратегічних досліджень листом від 22.122014 року № 08-14/1834 Держфінінспекцією направлено вимогу про усунення порушень.

Відповідно до п. 10 абз. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 року № 2939-XII орган фінансового контролю має право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Оскільки вимогою Держфінінспекції встановлений термін для усунення виявлених в ході ревізії порушень - 19.02.2015 року, а позов Держфінінспекції про стягнення коштів поданий до 18.08.2015 року, тому строк звернення до суду органом фінансового контролю не пропущений.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, у відповідності до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку, визначеному ст. 254 КАС України, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Ганечко О.М.

Чаку Є.В.

Повний текст виготовлено: 28 березня 2017 року.

Головуючий суддя Коротких А. Ю.

Судді: Ганечко О.М.

Чаку Є.В.