Справа № 806/2690/16
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Капинос О.В.
Суддя-доповідач:Капустинський М.М.
УХВАЛА

іменем України

"28" березня 2017 р. Справа № 806/2690/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Капустинського М.М.

суддів: Мацького Є.М.

Шидловського В.Б.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "08" лютого 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання надати інформацію на звернення від 20.10.2016 року ,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати неправомірними дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання інформації за зверненням від 20.10.2016р.; зобов'язати відповідача надати йому інформацію за зверненням від 20.10.2016р. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20.10.2016 р. звернувся до начальника ГУ НП в Житомирській області із запитом про надання інформації та документи. Відповідач не надає інформації на звернення чим, на думку позивача, проявляє неправомірну бездіяльність в невиконанні вимог Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про звернення громадян".

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 08.02.2017р. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову - про задоволення позову в повному обсязі.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 сформовано та 20.10.2016р. направлено на адресу ГУ Нацполіції в Житомирській області запит на отримання публічної інформації, який адресований Начальнику Управління генералу поліції Печененко В.П. У цьому запиті позивач хотів би отримати доступ до публічної інформації, а саме:

1. Копію посвідчень про відрядження працівника поліції ГУ НП в Житомирській області на 30 серпня 2016 року в село Медвин, Богуславського району Київської області;

2. Копію шляхового листа ГУ НП в Житомирській області на 30 серпня 2016 року в село Медвин, Богуславського району Київської області;

3. Сума коштів нарахована (не нарахована) працівникам поліції ГУ НП в Житомирській області на 30 серпня 2016 року в село Медвин, Богуславського району Київської області;

4. Прізвища працівників поліції ГУ НП в Житомирській області, які отримали (не отримали) кошти за відрядження 30 серпня 2016 року в село Медвин, Богуславського району Київської області;

5. Чи дійсно працівники поліції ГУ НП в Житомирській області 30 серпня 2016 року в селі Медвин, Богуславського району Київської області розслідували або запобігали злочину (та вказати окремо номер в Єдиному реєстрі досудових розслідувань)".

Позивач вказує, що відповіді на свій запит не отримав.

Вважаючи, що відповідач протиправно не надає інформацію на звернення від 20.10.2016 та посилаючись на невиконання ним саме вимог Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про звернення громадян", позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання неправомірними дій (бездіяльності) розпорядника публічної інформації щодо її ненадання та зобов'язання надати інформацію на запит відповідно до Законів України "Про інформацію", "Про звернення громадян" є безпідставними, так як позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення його прав відповідачем, а відповідачем надано достатню кількість доказів на підтвердження правомірності своїх дій при наданні відповіді на запит позивача, що повністю відповідають вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України).

У статті 40 Основного Закону проголошено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Отже, право на інформацію та право на звернення (петиції) є окремими конституційними правами особи і мають різну юридичну природу. Цим, зокрема, пояснюється те, що порядок реалізації цих прав регулюється двома законами, а саме Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996р. №393/96-ВР та Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011р. № 2939-VI.

Так, Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес. При цьому вказаний Закон не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Публічна інформація, згідно зі ч.1 ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (у редакції, чинній на момент направлення запиту позивачем, далі - Закон №2939-VI), - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак (ст.4 Закону №2939-VI).

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 зазначеного Закону). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (ч.1 ст.6 Закону №2939-VI).

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону №2939-VI передбачено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо (ч. 6 згаданої статті Закону №2939-VI).

У відповідності до ч.1 ст.20 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Разом з тим, Закон України "Про звернення громадян" регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ч.1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР, у редакції, чинній на момент направлення позивачем запиту, далі - Закон № 393/96-ВР).

Відповідно до ст.3 вказаного Закону, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

В силу приписів ч.1 ст.7 Закону №393/96-ВР обов'язковому прийняттю та розгляду підлягають лише звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив про те, що аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що правовідносини стосовно звернень громадян і запитів на інформацію регулюються різними Законами, тому процедурі їх розгляду властиві певні відмінності.

Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає запит як "прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні", відтак суть запиту зводиться до прохання надати інформацію, якою володіє розпорядник. Так як указаний Закон надає право доступу до вже існуючої інформації (документів) і не вимагає створення у відповідь на запит нової інформації (зокрема, шляхом проведення аналітичної роботи).

Натомість Закон України "Про звернення громадян" передбачає різні форми звернень: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, які можуть містити різні за змістом вимоги, прохання чи пропозиції (щодо реалізації соціально-економічних, політичних, особистих прав та інтересів громадянина, фактів їх порушення тощо). При цьому автор звернення повідомляє адресату певну інформацію і базуючись на цьому просить вчинити певні дії (такі дії можуть бути дуже різні: притягнення винуватих до відповідальності за результатами розгляду звернення у вигляді скарги; надання громадянину певного статусу за результатами розгляду його заяви; оптимізація роботи адресата звернення за наслідками розгляду пропозиції громадянина).

У контексті викладено, а також аналізуючи зміст та форму запиту позивача, суд вважає, що розгляд даного запиту здійснюється із дотриманням вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", а не Закону України "Про звернення громадян".

Враховуючи те, що відповідно до ч.1 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування, то суд першої інстанції правомірно прийшов до обґрунтованого висновку про те, що 24.10.2016р. ГУ Нацполіції в Житомирській області позивачу було надано відповідь №1011/105/03/18-2016, у якій було відмовлено у наданні інформації та роз"яснено, що відповідно до п.2 ст.9 Закону України "Про доступ до публічної інформації" та наказу Національної поліції України від 25.11.2015р. №108дск, запитувана інформація відноситься до службової, доступ до таких документів надається відповідно до ч.2 ст.6 цього Закону, оскільки твердження позивач з приводу того, що він не отримав відповіді на запит саме від 20.10.2016р. є безпідставним, так як вбачається із самої копії запиту, наданого до справи позивачем, у графі "дата запиту" окрім підпису нічого не зазначено. Дата запиту відсутня. Як доказ направлення відповідачу запиту, надав фіскальний чек "Укрпошта" датований 20.10.2016р..

Враховуючи наведені положення, з наданого до позову чеку, суд не має можливості встановити, що саме цей запит, на який посилається позивач, направлений ним на адресу відповідача 20.10.2016р. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що запит, долучений ним до матеріалів справи є саме запитом від 20.10.2016, на який ним не отримано відповіді. Водночас, з долученої до матеріалів справи відповідачем копії запиту, який є ідентичним за змістом із запитом, що наданий позивачем, вбачається, що він датований 17.10.2016р. При цьому, на адресу відповідача, він надійшов 18.10.2016р. та зареєстрований за №390зі, що підтверджується номером вхідної кореспонденції, зазначеного на запиті. З огляду на це, оцінивши зміст обох запитів, які надані сторонами до матеріалів справи, суд приходить до висновку, що це є копії одного і того ж запиту.

Згідно зі ст.23 Закону №2939 рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на інформацію;

4) надання недостовірної або неповної інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов'язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Слід звернути увагу, що у позові позивач не оскаржує надану відмову у наданні інформації, а зазначає про те, що відповіді на запит взагалі не отримав, тобто предметом спору є ненадання відповіді на запит на інформацію.

Як зазначалось вище, відповідь на запит позивача було надіслано 27.10.2016р. на адресу ОСОБА_3 (запитувача інформації) - АДРЕСА_1, (вул.Шелушкова до перейменування вулиці) яка, згідно довіреності від 14.10.2009р., що міститься у матеріалах справи, є фактичною адресою його проживання.

Відповідно до інформації отриманої з офіційних джерел (сайт "Укрпошта" відстеження пересилання поштових відправлень), вказаний лист було отримано позивачем особисто 05.11.2016р., тобто, запитувач інформації був повідомлений належним чином про результати розгляду запиту.

Разом з цим, запит відповідачем розглянуто в порядку та строки, визначені Законом №2939-VI, при цьому, доказів того, що позивач звертався до відповідача із запитом саме 20.10.2016р., а не 17.10.2016р. суду не надано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов обґрунтованого висновку про те, що у діях відповідача порушення права заявника на одержання публічної інформації відсутнє, оскільки ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції України в Житомирській області було направлено саме запит на отримання публічної інформації, а не звернення у певній формі, передбаченій Законом України "Про звернення громадян", тому підстав для розгляду його запиту як звернення відповідно до процедури, визначеної цими Законом, у відповідача не було.

Судом першої інстанції судове рішення ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови суду.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "08" лютого 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.М. Капустинський

судді: Є.М. Мацький

В.Б. Шидловський

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_2,10020

3- відповідачу/відповідачам: Головне управління Національної поліції в Житомирській області вул.Старий Бульвар,5/37,м.Житомир,10008

4- представнику позивача ОСОБА_6, АДРЕСА_2,10020 - ,