Справа № 569/16494/16-а
Суддя: Панас О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2017 року

Суддя Рівненського міського суду Рівненської області Панас О.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського міського суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити і дії.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що вона працює на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Рівненської області, являється особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, маючи необхідний трудовий стаж, їй було призначено пенсію за віком. 01 квітня 2015 року нарахування та виплату пенсії їй призупинено.

На її письмове звернення від 07.07.2016 року , відповідач листом № 544/10 від 18.07.2016 року повідомив про те, що згідно останніх змін в пенсійному законодавстві їй тимчасово призупинена виплата пенсії до 31 грудня 2016 року, оскіль вона є працюючим пенсіонером, працює на посаді, яка давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених законом України " Про державну службу", відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в редакції, що чинна з 01.04.2015 року. В разі звільнення з роботи пенсія їй буде поновлена.

Вважає дії відповідача протиправними та просить зобов'язати відповідача відновити нарахування та виплату їй пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" починаючи з 01.06.2015 року у попередньому розмірі. Стягнути на його користь сплачений судовий збір в сумі 551грн.21коп.

Позивач подала до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.

Представник відповідача згідно поданих до суду письмових заперечень, просив у задоволенні адміністративного позову, що подала ОСОБА_1 відмовити повністю, рішення суду надіслати на адресу управління.

Згідно ч.6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть учать у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, перевіривши викладені в позовній заяві та письмових запереченнях доводи, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши їх в сукупності, приходить висновку що позов підлягає до задоволення частково.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, зокрема, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Рівненської області, являється особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, маючи необхідний трудовий стаж, їй було призначено пенсію за віком.

01 квітня 2015 року нарахування та виплату пенсії позивачу призупинено, в зв'язку з чим, ОСОБА_1, 07.07.2016 року звернувся до відповідача з письмовою заявою.

Листом від 18.07.2016 року за № 544/10 відповідачем було відмовлено позивачу у відновленні виплати пенсії посилаючись на те, що відповідно до ст. 58 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII та від 24.12.2015 № 911-VШ ) тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року, пенсії, призначені відповідно до цього Закону особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Крім того, станом на 01.04.2015 року встановлено факт роботи ОСОБА_1 в прокуратурі рівненської області на посаді, яка передбачена Законом України "Про державну службу", то з огляду на чинне законодавство поновити виплату пенсії не вбачається можливим.

Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За загальним правилом установленим ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України..

Пенсійне забезпечення громадян України, в т.ч. порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення", Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовим актами.

Як встановлено абзацом 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон № 1058) в редакції, яка чинна з 01.04.2015 р., тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст.10 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Відповідно до п.5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону № 213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VІІІ (далі - Закон № 213) у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Нормою ст. 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18.06.2007 року встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 (v008р710-99), від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 (v005р710-02), від 17.03.2004 року № 7-рп/2004 (v007р710-04), від 01.12.2004 року № 20-рп/2004 (v020р710-04).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Пунктом 42 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, п. 55).

В постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 09.05.2015 року зазначається, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, якими ОСОБА_1 припинено виплату пенсії та зобов'язання Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області відновити позивачу нарахування та виплату пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" підлягають до задоволення починаючи з 13 червня 2016 року.

Відповідно до ст. 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ч.1ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

У відповідності до ч.1ст. 94 КАС України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору у сумі 551,20 грн. На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 19, 22, 64, 92 Конституції України, керуючись ст. ст. 11, 17, 18, 71, 94, 160, 161, 162, 163, 186 ,256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Зобов"язати Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсію відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 13 червня 2016 року, у попередньому розмірі .

Стягнути з бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м.Рівне на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 551 (п"ятсот п"тдесят одна) гривня 20 коп.

Згідно ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанову суду в частині стягнення пенсії у межах суми платежу за один місяць - допустити до негайного виконання.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О.В.Панас