Справа № 826/12517/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

27 лютого 2017 року 08:45 справа №826/12517/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГенеральної прокуратури України
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (далі по тексту - відповідач), в якому просить: 1) встановити наявність чи відсутність компетенції (повноважень) відповідача уповноважувати свого представника у справі №826/20859/15 повідомляти в судовому засіданні відомості про умисел ОСОБА_1 щодо введення в оману прокуратури, при тому, що дані відомості бездоказові, а тому - неправдиві; 2) встановити наявність чи відсутність компетенції (повноважень) відповідача уповноважувати свого представника у справі №826/20859/15 повідомляти в судовому засіданні у справі №826/20859/15 обставини, які не були предметом доказування у даній справі; 3) встановити наявність чи відсутність компетенції (повноважень) відповідача уповноважувати свого представника у справі №826/20859/15 повідомляти суду неправдиві відомості та недобросовісно користуватися своїми процесуальними правами; 4) визнати рішення відповідача від 17 лютого 2016 року №05/3-1.40.50-40 в частині вирішення вимог пункту 10 прохальної частини заяви від 27 січня 2016 року необґрунтованим, а тому - протиправним; 5) зобов'язати відповідача повторно розглянути вимогу пункту 10 прохальної частини заяви від 27 січня 2016 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до судового розгляду.

Відповідач подав письмове заперечення проти позову, в якому просить закрити провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки законність дій відповідача щодо розгляду звернення позивача від 27 січня 2016 року, повноту та обґрунтованість наданої відповідачем відповіді від 17 лютого 2016 року, встановлені судовим рішенням у справі №826/5513/16, яке набрало законної сили.

У судовому засіданні позивач підтримав позов, представник відповідача - заперечив проти позову.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

27 січня 2016 року позивач звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою (донос), в якій повідомив про недоліки в діяльності Генеральної прокуратури України та просив: "1) З'ясувати, чи мав місце факт: зроблене суддею зауваження вашому представникові 20 січня 2016 року в судовому засіданні по справі №826/20859/15?; 2) За що саме суддею було зроблено зауваження вашому представнику?; 3) На підставі зробленого суддею зауваження, притягнути вашого представника у суді до відповідної відповідальності?; 4) Повідомити мені: якими саме правами я зловживаю відповідно до означеної вище заяви вашого представника?; 5) Повідомити мені: на підставі яких даних (документів, довідок тощо) вашим представником була зроблена 20 січня 2016 року заява про те, що я зловживаю своїми правами?; 6) Повідомити мені: чи був ваш представник уповноважений заявити 20 січня 2016 року у справі №826/20859/15 про мої зловживання своїми правами?; 7) Повідомити мені: чи зверталась Генпрокуратура до якихось правоохоронних органів (Інтерпол, ЖЕК, СБУ, ФЕБ, міліція-поліція тощо) з приводу моїх зловживань своїми правами?; 8) Повідомити мені: які саме плутані запитання я умисно ставлю Генпрокуратурі з метою введення її в оману?; 9) Повідомити мені: на підставі яких саме даних (документів, вироків суду тощо) ваш представник 20 січня 2016 року у справі №826/20859/15 заявив про умисел моїх плутаних запитань?; 10) Повідомити мені: чи був ваш представник уповноважений заявити 20 січня 2016 року при розгляді справи №826/20859/15 про те, що я маю умисел з метою омани органу влади, при тому, що дана обставина (умисел) не мала відношення до предмету доказування?; 11) Дозволити мені особисто викласти аргументи особі, що перевіряла цю заяву; 12) Дозволити мені брати участь у перевірці даної заяви; 13) Дозволити мені бути присутнім при розгляді даної заяви; 14) Наполягаю на тому, щоб Генпрокуратура отримала із Окружного адміністративного суду м. Києва технічний аудіозапис судового засідання 20 січня 2016 року по справі №826/20859/15 задля заслуховування та документування обставин, вказаних в цій заяві; 15) Дозволити мені знайомитись з матеріалами перевірки, проведеної за даною заявою".

Окрім того, позивач у вказаній заяві просив повідомити йому порядок ознайомлення з матеріалами перевірки вказаної заяви, а також розглянути її у строк до 10 днів.

Генеральна прокуратура України зареєструвала зазначену заяву позивача 29 січня 2016 року за №17725-16.

На заяву позивача Генеральна прокуратура України у листі від 17 лютого 2016 року №05/3-14050-10 надала відповідь про те, що представник Генеральної прокуратури України у справі діяв на підставі довіреності керівника. Будь-яких зауважень, засобів процесуального примусу, передбачених статтею 269 Кодексу адміністративного судочинства України, до представника судом не застосовувались. Постановою Окружного адміністративного суду місті Києва від 22 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. Статтею 13 вказаного кодексу забезпечується право на апеляційне оскарження судового рішення. Підстав для ініціювання питання про притягнення до відповідальності представника Генеральної прокуратури України не встановлено. Згідно зі статтями 18, 19 Закону України "Про звернення громадян" особа може бути запрошеною до вирішення її заяви чи скарги лише у випадку проведення колегіального розгляду. В інших випадках розгляд звернення проводиться без обов'язкового виклику і присутності заявника. Також у цьому листі роз'яснено можливість ознайомлення з матеріалами перевірки у зручний час у приміщенні Генеральної прокуратури України.

При вирішенні позовних вимог позивача про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) відповідача суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень

Пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Згідно з пунктом 6 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Виходячи з наведених норм закону адміністративний позов може мати вимогу про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Водночас позивачем у такому спорі може бути тільки суб'єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб'єкт владних повноважень - відповідач своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його повноваженням.

Компетенція суб'єктів владних повноважень - це сукупність владних повноважень та завдань, на досягнення яких спрямована діяльність зазначених суб'єктів. Вказані повноваження та завдання визначаються нормами права.

З положень частин другої і третьої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що фізичні особи, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними тощо, а також органи державної влади, підприємства, установи, організації (юридичні особи) тощо, наділені адміністративною процесуальною дієздатністю - здатністю особисто здійснювати свої адміністративні права та обов'язки, у тому числі доручати ведення справи представникові.

Повноваження представника - це міра його дозволеної поведінки щодо можливості вчиняти правочини та інші юридично значущі діяння, а також інші дії, від імені та в інтересах особи, яку він представляє. Представник реалізує всі повноваження, що належать до змісту конкретного права сторони, яку він представляє, для досягнення певного результату. При цьому способи реалізації прав особи, від імені якої та в інтересах якої діє представник, є фактичними і юридичними. Фактичний спосіб реалізації права передбачає діяння, які не є юридично значущими, але за допомогою яких досягається певний результат. Представники сторін в адміністративному процесі діють у рамках тих прав та обов'язків, які передбачені Кодексом адміністративного судочинства. Ці права та обов'язки для сторін є рівними.

Так, сторони в адміністративному процесі мають право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (пункт 4 частини третьої статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України). Представник має право на вчинення від імені особи, яку представляє, усіх процесуальних дій, які може вчиняти ця особа, зокрема, має право від імені та в інтересах особи, яку представляє, давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (частина перша статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, правом вчиняти в адміністративному процесі діяння, за допомогою яких досягається певний результат, зокрема, щодо усних та письмових пояснень, доводів та заперечень, наділені усі суб'єкти, що мають адміністративну процесуальну дієздатність. І ці діяння не визначені нормами права як компетенція суб'єктів владних повноважень, з приводу якої між певними суб'єктами владних повноважень може виникнути спір.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги про: встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) відповідача уповноважувати свого представника у справі №826/20859/15 повідомляти в судовому засіданні відомості про умисел ОСОБА_1 щодо введення в оману прокуратури; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) відповідача уповноважувати свого представника у справі №826/20859/15 повідомляти в судовому засіданні у цій справі обставини, які не були предметом доказування; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) відповідача уповноважувати свого представника у справі №826/20859/15 повідомляти суду неправдиві відомості та недобросовісно користуватися своїми процесуальними правами, не підлягають задоволенню.

До того ж позивач не є суб'єктом владних повноважень, який може бути позивачем у спорі з іншим суб'єктом владних повноважень з приводу компетенції останнього.

Позовні вимоги позивача про визнання рішення відповідача від 17 лютого 2016 року №05/3-1.40.50-40 в частині вирішення вимог пункту 10 прохальної частини заяви від 27 січня 2016 року протиправним та зобов'язання відповідача повторно розглянути вимогу пункту 10 прохальної частини заяви від 27 січня 2016 року також не підлягають задоволенню, зважаючи на таке.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, регулюється Законом України "Про звернення громадян". Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з частиною першою, третьою статті 3 Закону України "Про звернення громадян" під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Частиною першою статті 15 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України "Про звернення громадян" відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

У пункті 10 прохальної частини заяви (доносу) позивач просив відповідача повідомити його, чи був представник відповідача уповноважений заявити 20 січня 2016 року при розгляді справи №826/20859/15 про те, що позивач має умисел з метою омани органу влади, при тому, що дана обставина (умисел) не мала відношення до предмету доказування.

Як було встановлено раніше, відповідач у листі від 17 лютого 2016 року №05/3-14050-10 надав відповідь на заяву (донос) позивача, в якій, зокрема, вказав, що представник Генеральної прокуратури України у справі діяв на підставі довіреності керівника.

Відповідно до частини першої статті 56 Кодексу адміністративного судочинства України сторона, а також третя особа в адміністративній справі можуть брати участь в адміністративному процесі особисто або через представника.

Частинами першою і третьою статті 58 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що повноваження представників, які беруть участь в адміністративному процесі на основі договору, на здійснення представництва в суді повинні бути підтверджені довіреністю. Довіреності від імені органу, підприємства, установи, організації видаються за підписом керівника або іншої уповноваженої на те законом, положенням, статутом особи і засвідчуються печаткою цього органу, підприємства, установи, організації (за наявності).

Згідно з частиною першою статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України повноваження на ведення справи у суді дає представникові право на вчинення від імені особи, яку він представляє, усіх процесуальних дій, які може вчинити ця особа.

З положень частини другої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що спеціальному обумовленню у виданій представникові довіреності підлягає лише наявність у представника права на повну або часткову відмову від адміністративного позову, визнання адміністративного позову, зміну адміністративного позову, досягнення примирення, передання повноваження представника іншій особі (передоручення), оскарження судового рішення.

Таким чином, процесуальні дії в адміністративному процесі можуть бути вчинені як особисто стороною у справі, так і його повноважним представником від її імені. За умови відсутності встановлених у частинах другій та третій статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України обмежень, повноважний представник має право на вчинення від імені особи, яку він представляє, усіх процесуальних дій, які може вчиняти ця особа. Зокрема, має право від імені та в інтересах особи, яку представляє, давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (частина перша статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України), і такі права не підлягають окремому обумовленню, документальному оформленню тощо.

Таким чином, викладена відповідачем у листі від 17 лютого 2016 року №05/3-14050-10 інформація про те, що представник Генеральної прокуратури України у справі діяв на підставі довіреності керівника, є обґрунтованою відповіддю на прохання позивача, наведене у пункті 10 його заяви (доносу).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своїх дій щодо розгляду звернення позивача, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Доводи відповідача, викладені у письмовому запереченні проти позову, про необхідність закриття провадження у справі на підставі статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд знаходить безпідставними виходячи з наступного.

У справі №826/5513/16 предметом позову є вимоги про: визнання бездіяльності відповідача, що полягає у не перевірці факту заяви від 27 січня 2016 року про зроблене суддею адміністративного суду зауваження представнику Генпрокуратури у справі №826/20859/15, протиправною; визнання бездіяльності відповідача, що полягає у не вирішенні об'єктивно і всебічно "першої" і "другої" вимог заяви позивача від 27 січня 2016 року, протиправною; зобов'язання відповідача об'єктивно і всебічно перевірити факт заяви позивача від 27 січня 2016 року щодо зауваження, зробленого представнику Генпрокуратури у справі №826/20859/15; зобов'язання відповідача надати позивачу відповідь на пункти 1 та 2 прохальної частини його заяви від 27 січня 2016 року. Натомість у справі №826/12517/16 предметом позову є вимоги про: встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) відповідача; визнання рішення відповідача від 17.02.2016 №05/3-1.40.50-40 в частині вирішення вимог пункту 10 прохальної частини заяви від 27 січня 2016 року протиправним; зобов'язання відповідача повторно розглянути вимогу пункту 10 прохальної частини заяви від 27 січня 2016 року.

Враховуючи наведене, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про помилковість доводів відповідача про те, що постанова Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/5513/16 є постановою суду з того самого спору, що й у справі №826/12517/16.

Тому, підстави для закриття провадження у справі, передбачені пунктом 4 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко