Справа № 820/5861/16
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

20 березня 2017 р. № 820/5861/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кульчій А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові Кащеїна Антона Олеговича, відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про зобов'язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд зобов'язати державного виконавця відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові Кощеїва А.О. зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки від 14.09.2012 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що арешт накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові порушує права позивача як іпотеко держателя.

У судове засідання позивач не прибув про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Представники відповідачів, державного виконавця відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові Кащеїна Антона Олеговича та відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові, у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Треті особи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у судове засідання не прибули, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 14.09.2012 року між ОСОБА_1 (в якості позикодавця) та ОСОБА_3, ОСОБА_4 (в якості позичальників) укладено договір позики грошей, відповідно до п. 1 якого позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальникові строком до чотирнадцятого вересня дві тисячі тринадцятого року, грошові кошти в розмірі 184960.00 (сто вісімдесят чотири тисячі дев'ятсот шістдесят, 00) гривень, що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками міста Харкова складає 23120.00 (двадцять той тисячі сто двадцять 00) доларів США.

Крім того, між вказаними вище сторонами було укладено договір іпотеки квартири.

Відповідно до п. 1.1 договору іпотеки квартири цим договором забезпечується виконанняя зобов'язання, що виникло у ОСОБА_3 на підставі договору позики грошей, посвідченого 14 вересня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О., за реєстровим № 1045 (надалі Основний договір).

Згідно з. п. 1.2 договору іпотеки квартири у забезпечення виконання зобов'язань за основним договором іпотекодавці передають іпотекодержателю в іпотеку двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею житловою площею 29,7 кв. м., - надалі - предмет Іпотеки.

У зв'язку з не виконанням зобов'язань за договором позики позивачем вирішено задовольнити свої вимоги за рахунок вищенаведеного предмету іпотеки.

Проте, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові (ВП 39347654) було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, котра є предметом іпотеки за вищенаведеним договором іпотеки від 14.09.2016 р.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Суд зазначає, що згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від21.04.1999 року №606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За правилами ч. 1 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про виконавче провадження" учасникам виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник (ч. 1 ст. 8 Закону України "Про виконавче провадження").

Положеннями пункту 5 ч. 3 ст. 11 Закону України від 21.04.1999 року №606-XIV визначено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Зі змісту ст. 57 "Про виконавче провадження", арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

У відповідності до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 590 Цивільного кодексу України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст.3 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 р. № 898-IV іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про іпотеку" пріоритет - переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно; вищий пріоритет - пріоритет, встановлений раніше будь-якого іншого пріоритету стосовно одного і того ж нерухомого майна.

Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Враховуючи вище наведене, беручи до уваги той факт, що при накладенні арешту на квартиру, та розташована за адресою: АДРЕСА_1, порушені права позивача як іпотекодержателя, суд дійшов висновку про необхідність зобов'язання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові Кощеїва А.О. зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки від 14.09.2012 р.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України, під час прийняття постанови суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до положень ст. ст. 69, 70, 71 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до державного виконавця відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові Кащеїна Антона Олеговича, відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов'язати державного виконавця відділу державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові Кощеїва А.О. зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки від 14.09.2012.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 24 березня 2017 року.

Суддя Р.В. Мельников