Справа № 826/15999/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 лютого 2017 року 14:35 № 826/15999/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А. при секретарі судового засідання Артеменко Я.С. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомПриватного акціонерного товариства «Київський страховий дім»
до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
провизнання протиправним та скасування розпорядження,

за участі представників сторін:

від позивача - Будя К.С.,

від відповідача - Кузнецова В.В.,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» (надалі - позивач, ПАТ «Київський страховий дім») з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (надалі також - відповідач, Нацкомфінпослуг) про визнання протиправним та скасування розпорядження від 20.09.2016 №2295 про застосування заходу впливу до позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване розпорядження прийняте відповідачем у порушення норм законодавства, без врахування фактичних обставин. Позивач вважає, що у його діях відсутні порушення законодавства про фінансові послуги, а тому і підстави для застосування заходів впливу передбачених оскаржуваним розпорядженням відсутні.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. У своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що розпорядження від 20.09.2016 №2295 прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як свідчать обставини справи, 04.03.2016 між приватним акціонерним товариством «Київський страховий дім» та ОСОБА_3 був укладений договір страхування - поліс №АЕ/7796996 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 00 год. 00 хв. 04.03.2016 до 03.03.2017.

Відповідно до цього Договору забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «Ford Courier», державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

Згідно пункту 10 Договору страховий платіж становить 369,36 грн., який сплачений о 10:20 04.03.2016.

06.03.2016 за участю транспортного засобу «Ford Courier», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_3, та транспортного засобу «Volkswagen Crafter», державний номерний знак НОМЕР_3, що належить ОСОБА_4 та під його керуванням, сталася дорожньо-транспортна пригода.

Відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва від 31.03.2016 в адміністративній справі №754/3660/16-п винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, визнано ОСОБА_3.

11.03.2016 ОСОБА_3 звернувся до позивача з повідомленням про подію, що може бути визнана страховою.

Також, 01.04.2016 ОСОБА_4 звернувся до позивача з повідомленням про подію, що може бути визнана страховою, а 19.04.2016 із заявою про виплату страхового відшкодування.

Листом від 15.07.2016 №1100 позивач відмовив ОСОБА_4 у виплаті страхового відшкодування, у зв'язку з тим що станом на момент настання події, що має ознаки страхового випадку, яка трапилась 06.03.2016, договір про обов'язкового страхування не діяв.

ОСОБА_4 звернувся до Нацкомфінпослуг зі скаргою щодо невиконання ПАТ «Київський страховий дім» зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та порушення вимог законодавства про фінансові послуги, а саме щодо відмови у виплаті страхового відшкодування.

За результатами розгляду питання, порушеного у зверненні ОСОБА_5, та документів, наданих ПАТ «Київський страховий дім», Нацкомфінпослуг складено акт про правопорушення, вчинені приватним акціонерним товариством «Київський страховий дім» на ринку фінансових послуг від 31.08.2016 №604/13-14/13/6.

20.09.2016 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг прийнято розпорядження №2295 про застосування заходу впливу до приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім».

Позивач, вважаючи, що розпорядження прийняте з порушенням норм чинного законодавства, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин, суд виходить з наступного.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

У відповідності до статті 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно Положенню про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 №1070/2011 (далі - Положення №1070/2011), Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України.

Відповідно до підпунктів 36, 39, 41 пункту 4 Положення №1070/2011 Нацкомфінпослуг відповідно до покладених на неї завдань: проводить у межах своїх повноважень самостійно або разом з іншими уповноваженими органами виїзні та безвиїзні перевірки діяльності фінансових установ; встановлює згідно із законом порядок та умови застосування заходів впливу; приймає та надсилає фінансовим установам і саморегулівним організаціям обов'язкові до виконання розпорядження (приписи) щодо усунення порушень законодавства про фінансові послуги, вимагає надання необхідної інформації та документів.

Таким чином, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг є суб'єктом владних повноважень, та здійснює в даних правовідносинах надані їй наведеними нормативно-правовими актами повноваження.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Частиною першою статті 6 зазначеного Закону України «Про страхування» визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно до частин 2, 16 статті 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку; страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Статтею 979 Цивільного кодексу України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно частини першої статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Отже, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити виплату грошової суми (в даному випадку відповідно до умов договору - страхове відшкодування), яка виплачується відповідно до умов договору; при цьому договір страхування повинен відповідати умовам правил страхування.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що як на підставу відмови у виплаті страхового відшкодування позивач посилається на те, що договір обов'язкового страхування (поліс) №АЕ/7796996 на момент ДТП був нечинним, оскільки на дату ДТП був відсутній факт оплати страхового платежу.

Проте, в акті про правопорушення, вчинені приватним акціонерним товариством «Київський страховий дім» на ринку фінансових послуг від 31.08.2016 №604/13-14/13/6, Нацкомфінпослуг встановлено, що позивачем прийнято невмотивоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за страховою подією, яка мала місце 06.03.2016, що є порушенням вимог абзаців першого-третього пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 1.8 статті 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Частинами третьою та четвертою статті 18 Закону України «Про страхування» передбачено, що факт укладення договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.

Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Пунктом 3 полісу (договору) від 04.03.2016 №АЕ/7796996 визначено, що договір (поліс) набирає чинності з початку зазначеного строку його дії.

Враховуючи приписи частини четвертої статті 18 Закону України «Про страхування» та те, що страховик сам у договорі визначив строк з якого поліс починає діяти, то суд приходить до висновку, що набрання чинності полісом не ставиться в залежність від моменту внесення першого страхового платежу.

Отже, строк дії договору (полісу) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.03.2016 №АЕ/7796996 розпочався з 00 год. 00 хв. 04.03.2016 згідно пункту 3 полісу (договору), тобто на момент виникнення ДТП за участю транспортного засобу «Ford Courier» державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_3, та транспортного засобу «Volkswagen Crafter», державний номерний знак НОМЕР_3, що належить ОСОБА_4, зазначений договір діяв.

Більше того, у пункті 10 полісу (договору) визначено, що страховий платіж в розмірі 369,36 грн. сплачено страхувальником о 10 год. 20 хв. 04.03.2016.

Статтею 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначається виключний перелік коли шкода не відшкодовується, а статтею 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Так, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов'язані з виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров'я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону (підпункт 37.1.1);

вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону) (підпункт 37.1.2);

невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3);

неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (підпункт 37.1.4).

Така підстава для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) як те, що договір був нечинним статтею 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачена.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг діяла в межах та у спосіб, визначених чинним законодавством, та правомірно прийняла розпорядження від 20.09.2016 року № 2295, оскільки позивачем порушено положення законодавства у сфері страхування під час виплати страхового відшкодування.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до положень частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, системно проаналізувавши норми законодавства, повно та всебічно вивчивши матеріали справи і надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур