Справа № 165/403/16-а,2-а/156/24/16
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року № 876/1092/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Андрушківа І.Я..,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представників позивача - ОСОБА_2,

та відповідача - Антонюк Т.М.,

третьої особи - ОСОБА_4,

та її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_4 та виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області на постанову Іваничівського районного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 і ОСОБА_1 до виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області (далі - Виконком, Міська рада відповідно) в якому просили визнати протиправним рішення Виконкому від 25.10.2013 №325 «Про переведення житлових приміщень у нежитлові під розміщення об'єктів невиробничої сфери» в частині надання дозволу на переведення житлового приміщення на АДРЕСА_1, що належало (належить) на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 22.02.2011 ОСОБА_4, у нежиле шляхом розробки проекту та проведення реконструкції вказаного приміщення під промтоварний магазин (далі - Рішення). Позовні вимоги мотивовані тим, що Рішення прийнято на виконання судового рішення, яке скасовано в касаційному порядку. При його прийнятті не враховано їх заперечення проти надання відповідного дозволу, і таке порушує їх житлові права.

Постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року у справі №165/403/16-а позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано Рішення. Стягнув з Виконкому на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551,20грн.

Постанову оскаржили ОСОБА_4 і Виконком, які в апеляційних скаргах просять її скасувати та закрити провадження у справі, оскільки таку не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

ОСОБА_1 у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу третьої особи залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги належить задовольнити з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що Рішення прийнято неправомірно та без законних на те підстав, без згоди співвласників будинку де знаходилася відповідна квартира.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз'яснив, що за змістом ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ч.4 ст.13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст.41).

Відповідно до ст.383 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - ЦК) власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

У статті 152 Житлового кодексу Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачена можливість переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, які провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

У ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку. Зокрема, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

За ч.2 ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК).

Апеляційним судом встановлено, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року у справі №2а/0312/2520/11 скасовано постанову Нововолинського міського суду Волинської області від 25 листопада 2011 року та прийнято нову, якою позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано п.2.1 Положення про порядок реконструкції будинків та приміщень для ведення у них підприємницької діяльності, затверджений рішенням Міської ради від 12.11.2003 №10/22, у частині необхідності подачі заяв сусідів-мешканців прилеглих квартир про згоду на розміщення приміщення громадського призначення.

Визнано протиправним та скасовано рішення Виконкому №143 від 21.04.2011 у частині відмови у наданні дозволу ОСОБА_4 у переведенні квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, з житлового фонду в нежитловий шляхом розробки проекту та проведення її реконструкції з метою влаштування промтоварного магазину.

Зобов'язано Виконком повторно розглянути питання про можливість надання дозволу ОСОБА_4 на переведення квартири АДРЕСА_1 з житлового фонду в нежитловий шляхом розробки проекту та проведення її реконструкції з метою влаштування промтоварного магазину у місячний строк з моменту вступу постанови суду у законну силу (а.с.175-176 т.1).

Виконком Рішенням надав ОСОБА_4, як виняток, дозвіл на переведення житлових приміщень на АДРЕСА_1, що належали їй на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 22.02.2011, у нежилі шляхом розробки проекту та проведення реконструкції вказаних вбудованих приміщень під промтоварний магазин, без добудови (а.с.10 т.1).

Крім того, позивачка є орендарем земельної ділянки прощею 0,0012 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 для реконструкції вбудованого приміщення квартири, переведених в нежитлові, під промтоварний магазин, відповідно до договору оренди від 12.05.2014, укладеного з Міською радою (а.с.8 т.1).

Третя особа на підставі відповідного проекту провела реконструкцію вказаної квартири, прийняла таку до експлуатації, отримала технічний паспорт на промтоварний магазин, 01.04.2015 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно (далі - Свідоцтво) та здійснила державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, і використовує його (промтоварний магазин) за призначенням (а.с.6-7, 181-202, 209, 214-216 т.1, а.с.38-41 т.2).

Постановою Вищого адміністративного суду України від 12 листопада 2015 року постанову Нововолинського міського суду Волинської області від 25 листопада 2011 року та ухвалу (постанову) Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року скасовано. В позові відмовлено (а.с.4-5 т.1).

Крім звернення до суду із цим позовом, ОСОБА_6 у 2015 році звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи Міська рада, Реєстраційна служба Нововолинського міського управління юстиції, Відділ Держгеокадастру в м.Нововолинську, Житлово-комунальне підприємство №1 ЖКО Міської ради, про визнання недійсним Свідоцтва, витягу з державного реєстру про реєстрацію права власності на промтоварний магазин, витягу з державного реєстру про реєстрацію іншого речового права - оренди земельної ділянки та скасування реєстраційних записів, примусове виконання обов'язку в натурі, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування майнової та моральної шкоди - справа 165/2980/15-ц (а.с.12-14 т.1, а.с.70 т.2).

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Конституційний Суд України в п.5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про надання дозволу на переобладнання чи перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації - проведення реконструкції, прийняття до експлуатації, отримання правовстановлюючих документів та державної реєстрації відповідного права), подальше оспорювання правомірності прийнятті такого рішення має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції.

Подібна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2014 року №21-493а14, 03 листопада 2015 року №21-2054а15 та 31 січня 2017 року №21-1237а16.

Додатково необхідно вказати на таке.

Прийняте Виконкомом Рішення є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника (ОСОБА_4) нерухомого майна, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на реконструйоване нерухоме майно має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Відтак, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на переобладнання чи перепланування жилого будинку (квартири), тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника, оскільки у таких осіб виникло право власності і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Розгляд даного позову не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності на нерухоме майно до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків).

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2014 року №21-405а14.

Стаття 15 Цивільного процесуального кодексу України визначає компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, п.1 ч.1 якої вказує, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі покликалися на порушення їх саме цивільних (права власності) та житлових прав щодо користування своїми квартирами у вказаному будинку де проведена, на їх думку, незаконна реконструкція.

Відтак, суд загальної юрисдикції вирішуючи цивільний спір про відновлення цивільних і житлових прав позивачів (зокрема у справі 165/2980/15-ц), може (зобов'язаний) дати оцінку законності Рішення, якщо його прийняття сприяло порушенню їх прав.

Такий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 лютого 2011 року №21-3а11.

Апелянти в апеляційних скаргах, саме покликалися на подібні обставини, які залишилися поза увагою суду першої інстанції.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.157 КАС суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому ч.1 ст.203 КАС визначає, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та постановлення ухвали про закриття провадження у цій справі.

Щодо мотивів, з яких виходив Львівський апеляційний адміністративний суд при постановленні ухвали від 18 травня 2016 року по цій справі, якою скасовано ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області (попередньо дана справа перебувала у провадженні цього суду) від 11 квітня 2016 року про закриття провадження у справі, то такі не є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при розгляді справи (а.с.77-78, 103-106 т.1).

Рішення про закриття справи не обмежує позивачів у реалізації захисту свого права власності та права на належні житлові умови у порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2017 року відстрочено Виконкому сплату судового збору в розмірі 606,32грн за подання апеляційної скарги до закінчення апеляційного розгляду справи, який сплачений відповідно до квитанції від 20.03.2017 №0.0.729924538.1 (а.с.127, 148 т.2).

Керуючись статтями 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області задовольнити.

Постанову Іваничівського районного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року скасувати та закрити провадження у цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 27 березня 2017 року.