Справа № 818/336/14
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року К/800/29388/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Голубєвої Г.К.
Юрченко В.П.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 у справі № 818/336/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерагростандарт» до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерагростандарт» звернулося з адміністративним позовом, в якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення: від 06.09.2013 за № про визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств в сумі 450248,00 грн., в т.ч. 381125,00 грн. за основним платежем та 69123,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 06.09.2013 за № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 195095,00 грн., в т.ч. 168208,00 грн. за основним платежем та 26887,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 06.09.2013 за № про зменшення від'ємного значення податку на додану вартість у сумі 8476,00 грн.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 05.03.2014, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014, адміністративний позов задоволено: скасовано податкові повідомлення-рішення від 06.09.2013 за № 000262203 про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 381125 грн. за основним платежем та в сумі 69123 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 06.09.2013 за № 000272203 про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 168208 грн. за основним платежем та 26887,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 06.09.2013 за № про зменшення від'ємного значення податку на додану вартість у сумі 8476,00 грн.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Державна податкова інспекція у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що постанову суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підставі розпорядження керівника апарату від 14.11.2016 № 1192 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2016 справа № 818/336/14 була перерозподілена на суддю Борисенко І.В.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Державною податковою інспекцією у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерагростандарт» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 27.05.2010 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт від 23.08.2013 № 439/2203/37052520/3.

Згідно з актом перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення: від 06.09.2013 за № про визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств в сумі 450248,00 грн., в т.ч. 381125,00 грн. за основним платежем та 69123,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 06.09.2013 за № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 195095,00 грн., в т.ч. 168208,00 грн. за основним платежем та 26887,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; від 06.09.2013 за № про зменшення від'ємного значення податку на додану вартість в сумі 8476,00 грн.

Підставою для визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств слугували висновки, викладені в акті перевірки, про порушення вимог п. 1.20, п. 1.32 ст. 1, п. 4.1 ст. 4, п. 5.1, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5, пп. 7.4.1, пп. 7.4.3 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та пп. 14.1.27, пп. 14.1.36, пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14, п. 138.1, п. 138.2, пп. 13810.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, що полягало у неправомірному формуванні валових витрат/витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Підставою для визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість та зменшення від'ємного значення з цього податку слугували висновки, викладені в акті перевірки, про порушення вимог пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пп. 14.1.27, пп. 14.1.36, пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4 ст. 201 Податкового кодексу України, що полягало у неправомірному формуванні податкового кредиту з податку на додану вартість та, відповідно, від'ємного значення з такого податку.

Податковий орган вважає, що позивач реалізував товари за ціною нижчою від ціни їх придбання, без мети отримання доходу. З огляду на це, податковий орган зменшив позивачу податковий кредит з податку на додану вартість за операціями з придбання товару на суму, яка не покрита доходом від продажу цього товару.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, позивач уклав зовнішньоекономічні контракти від 26.01.2011 з компанією «VERYLUX COMPANY LLP», за яким зобов'язався поставити мінеральні добрива - суперфосфат амонізований гранульований за ціною 230 доларів США за тону. Цей товар позивачем було придбано у ТОВ «Сумиторгресурс» на загальну суму 131178 грн., в т.ч. ПДВ 21863 грн., що підтверджується видатковою накладною. Доставка товару до порту здійснювалась залізничним транспортом, що підтверджується залізничною вантажною накладною. Факт відвантаження за межі України підтверджується інвойсом. Реалізовано товар на загальну суму 116878,27 грн. Операції відображено позивачем в податковій звітності.

Позивачем з компанією «HIGHWAY INVESTMENT PROCESSING LLP" укладено контракт від 05.11.2010 на постачання добрив «Суперагро» за ціною 435 доларів США за тону. Цей товар було придбано позивачем у ТОВ «Сумиторгресурс» на загальну суму 251520 грн., в т.ч. ПДВ 41920 грн., що підтверджується видатковою накладною. Доставка товару до порту здійснювалась залізничним транспортом, що підтверджується залізничною вантажною накладною. Факт відвантаження за межі України підтверджується інвойсом. Реалізовано добриво на загальну суму 220985,57 грн. Операції відображено позивачем в податковій звітності.

При реалізації товару на експорт позивач оподатковував ці операції у відповідності до п. 6.2 ст. 6 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного до 01.01.2011), згідно з яким при експорті товарів та супутніх такому експорту послуг ставка податку становить « 0» відсотків до бази оподаткування, а також за періоди після 01.01.2011 - у відповідно до пп. «а» пп. 195.1.1 п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України (чинного з 01.01.2011), згідно з яким за нульовою ставкою оподатковуються операції з вивезення товарів за межі митної території України у митному режимі експорту.

Факт реалізації позивачем товарів за межі митної території України не заперечується відповідачем, про що зазначено в акті перевірки. Податковий орган вважає, що позивач завищив податковий кредит на суму податку на додану вартість, сплаченого ним постачальнику при придбанні товару, оскільки податок на додану вартість не включено ним до ціни товару при продажу такого товару на експорт.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з позицією судів попередніх інстанцій про необґрунтованість порівняння податковим органом ціни придбання товару на території України з нарахуванням податку на додану вартість за ставкою 20% з ціною продажу такого товару на експорт з нарахуванням цього податку за ставкою 0%.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Зважаючи на наведені норми законів, колегія суддів зазначає, що витрати платника податків мають бути фактично здійснені як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності, і підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що передбачають реальні господарські операції, які відображаються в податковому обліку та які повинні спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Згідно п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Таким чином, сплачений покупцем товару постачальнику такого товару податок на додану вартість фактично компенсується за рахунок сформованого податкового кредиту, який, своєю чергою, враховується при визначенні податкового зобов'язання платника податку і зменшує останнє.

Підстави вважати, що підприємство не мало на меті отримання доходу від продажу товару і здійснювало свою діяльність не у відповідності з визначеними цілями, а з метою штучного завищення податкового кредиту задля заниження об'єкту оподаткування, відсутні. Відповідно, підстави вважати діяльність підприємства негосподарською та позбавляти це підприємство права на сформований у відповідності до вимог закону податковий кредит також відсутні.

Податковим органом зроблено висновок про неправомірне формування позивачем валових витрат/витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування за операціями з придбання товару у Товариства з обмеженою відповідальністю «Техцентр «Вектор». Також податковим органом зроблено висновок про безпідставність формування позивачем валових витрат/витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування за операціями з придбання товару на оплату інформаційно-консультаційних та посередницьких послуг, що надані за договором з позивачем з ОСОБА_4

Згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Відповідно, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно п.5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Пунктом 5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Порядок формування платником податку на прибуток підприємств витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, регулюється ст.138 Податкового кодексу України, а порядок формування платником податку на додану вартість податкового кредиту - ст. 198 Податкового кодексу України.

З 01.04.2011 набрав чинності розділ ІІІ Податкового кодексу України «Податок на прибуток підприємств».

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, зокрема з витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Підпунктом 138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Зважаючи на наведені норми законів, колегія суддів зазначає, що витрати платника податків мають бути фактично здійснені як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності і підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що передбачають реальні господарські операції, які відображаються в податковому обліку та які повинні спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем 18.10.2010 укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «Техцентр «Вектор» договір купівлі-продажу соняшнику на загальну суму 89708,00 грн., в тому числі, податок на додану вартість 14951,33 грн.

Дослідивши надані позивачем докази (зокрема, видаткову накладну від 21.10.2010, податкову накладну від 20.10.2010, виписку з рахунку банку про оплату товару), судами попередніх інстанцій встановлено, що вони відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ними підтверджено факти поставки товару з метою використання у власній господарській діяльності позивача. Зазначені докази оцінені судами попередніх інстанцій як належні і допустимі.

Судами також встановлено, що позивачем 02.06.2010 укладено з ОСОБА_4 договір від 02.06.2010 про надання інформаційно-консультаційних та посередницьких послуг у сфері реалізації товарів, а також договори від 16.12.2011 № 16/12-201, від 01.03.2012 № 01/03-2012, від 01.10.2012 № 01/10/2012 про надання посередницьких послуг.

Дослідивши надані позивачем докази (зокрема, акти надання послуг та звіти посередника, виписки з рахунку в банку про сплату коштів), судами попередніх інстанцій встановлено, що вони відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ними підтверджено факти поставки послуг з метою використання у власній господарській діяльності позивача. Зазначені докази оцінені судами попередніх інстанцій як належні і допустимі.

Окрім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Господарського суду Сумської області від 23.04.2013 задоволено позов ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерагростандарт» про стягнення коштів в зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань про оплату послуг за договорами від 01.03.2012, 01.10.2012 та від 02.06.2010. При цьому господарським судом встановлено факт виконання ОСОБА_4 обов'язків за договорами та факт неповної оплати послуг Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерагростандарт».

Відповідно до ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судами встановлено, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аркада-Т» укладено договір від 25.07.2011 № 25/07-2011 про надання посередницьких послуг та договір від 01.03.2012 року № 03/01-2012 про надання посередницьких послуг.

Дослідивши надані позивачем докази (зокрема, копії актів виконаних робіт, звітів посередника, податкових накладних, виписок з рахунку в банку про сплату позивачем коштів за надані послуги), судами попередніх інстанцій встановлено, що вони відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ними підтверджено факти поставки послуг з метою використання у власній господарській діяльності позивача. Зазначені докази оцінені судами попередніх інстанцій як належні і допустимі.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерагростандарт» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Валета» укладено договір від 15.07.2011 № 15/07-2011 року про надання послуг з дослідження ринку збуту.

Дослідивши надані позивачем докази (зокрема, копії акту приймання-передачі виконаної роботи, податкової накладної, виписки з рахунку в банку про сплату коштів за договором) судами попередніх інстанцій встановлено, що вони відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ними підтверджено факти поставки послуг з метою використання у власній господарській діяльності позивача. Зазначені докази оцінені судами попередніх інстанцій як належні і допустимі.

Крім того, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сигма-Універсал» укладено договір від 07.11.2011 про надання посередницьких послуг.

Дослідивши надані позивачем докази (зокрема, копії актів виконаних робіт, звітів посередника, виписок з рахунку в банку про оплату виконаних робіт) судами попередніх інстанцій встановлено, що вони відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ними підтверджено факти поставки послуг з метою використання у власній господарській діяльності позивача. Зазначені докази оцінені судами попередніх інстанцій як належні і допустимі.

Між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВД «Вибір» укладено договори від 24.03.2011 та від 06.04.2011 купівлі-продажу карбаміду.

Дослідивши надані позивачем докази (зокрема, копії видаткових та податкових накладних, виписок з рахунку в банку про сплату коштів за товар, товарно-транспортних накладних) судами попередніх інстанцій встановлено, що вони відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ними підтверджено факти поставки товарів з метою використання у власній господарській діяльності позивача. Зазначені докази оцінені судами попередніх інстанцій як належні і допустимі.

Висновки податкового органу про нереальність господарських операцій позивача із контрагентами є безпідставними, оскільки ґрунтуються лише на висновках актів перевірок цих контрагентів. При цьому самі господарські операції позивача з контрагентами податковим органом не досліджувались.

Платник податків (покупець товарів, робіт, послуг) не має обов'язку та повноважень здійснювати на час вчинення господарських операцій та після вчинення таких операцій контроль за дотриманням платником податку, відомості щодо реєстрації якого як юридичної особи містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та як платника податку на додану вартість - у Реєстрі платників податку на додану вартість, вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності та оподаткування і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та на податковий кредит за зафіксовані контролюючим органом порушення постачальника.

Допущені постачальником порушення вимог законодавства при веденні господарської діяльності можуть потягнути відповідну відповідальність щодо нього та не впливають на право покупця на віднесення до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, та до складу податкового кредиту сплачених (нарахованих) витрат і податку на додану вартість.

У справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 наголошував на індивідуальній юридичній відповідальності за податкові правопорушення.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області залишити без задоволення, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2014 - без змін.

2. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді Г.К. Голубєва

В.П. Юрченко