Справа № 686/22413/16-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2017-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/22413/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Козак О.В.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

23 березня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Граб Л.С. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України у м.Хмельницькому про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Розгляд справи призначався в режимі відеоконференції, проте сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, повноважних представників в судове засідання не направили.

За таких обставин, а також враховуючи, що судом участь сторін в судовому засіданні не визнавалась обов'язковою, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Згідно з ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції, 22.06.2001 ОСОБА_2 закінчив Буковинську медичну академію. Наказом №43 від 01.08.2001 Хмельницької обласної клінічної лікарні з 01.08.2001 позивача зараховано для проходження інтернатури по спеціалізації "анестезіологія та реанімація", з якої останнього було звільнено 01.08.2003 у зв'язку із закінченням інтернатури, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_1.

Відповідно до довідки відділу кадрів Хмельницької обласної клінічної лікарні від 09.09.2016 №927, в період з 01.08.2001 по 01.08.2003 року ОСОБА_2 працював на посаді лікаря-інтерна за спеціалізацією «Анестезіологія та реанімація» на умовах контракту (а.с. 13).

В період з 01.03.2004 по 15.06.2016 ОСОБА_2 працював на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії для дітей Хмельницької міської дитячої лікарні, що підтверджується копією трудової книжки позивача.

18.08.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років на підставі п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Листом від 23.09.2016 № 20583/03 управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугою років у зв'язку із відстутністю, на думку відповідача, необхідного спеціального стажу.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності відмови у призначенні пенсії позивачу.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції, з огляду на таке.

Положеннями ст 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-XII) гарантовано право громадян на державне пенсійне забезпечення. Право окремих категорій громадян на пенсію за вислугу років визначено ст. 51 зазначеного Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV), страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Проте, ч. 4 цієї ж статті передбачає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

В той же час, законодавство України з питань пенсійного забезпечення в період до 1 січня 2004 року, зокрема, і Закон № 1788-XII оперували визначенням "загальний трудовий стаж", що дає право на призначення трудових пенсій , а не "страховий стаж".

Зміст поняття "загальний трудовий стаж" є ширшим за "стаж страховий", оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов'язковому соціальному страхуванню.

Так, відповідно до ст. 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Також за приписами п. "д" ч. 3 ст. 56 даного Закону до стажу роботи, що дає право на призначення трудових пенсій, зараховуються також періоди навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до ст. 51 Закону 1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до пункту "е" ст. 55 даного Закону право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціальною забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення, які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" затверджено перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. До таких посад віднесено: посади лікарів та середнього медичного персоналу лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальних органів Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичних центрів.

Наказом МОЗ України № 385 від 28.10.2002 затверджено також Перелік лікарських посад у закладах охорони здоров'я, відповідно до якого передбачена посада лікара-інтерна (п. 35), яка відноситься до категорії лікарів-спеціалістів (Р. ІІІ).

Згідно з наказом МОЗ України від 19.09.1996 № 291 "Про затвердження Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації" лікарі-інтерни після закінчення вищих медичних закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації отримують диплом лікаря-спеціаліста та для проходження інтернатури зараховуються до штатів закладів охорони здоров'я, на базі яких вони проходять інтернатуру на посадах лікарів-інтернів.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виплати надбавки за вислугу років лікарям і фахівцям з базовою та неповною вищою медичною освітою" № 1418 від 29 грудня 2009 року передбачено, що до стажу роботи, який дає право на встановлення надбавки за вислугу років включається час роботи в державних і комунальних закладах охорони здоров'я на посадах лікарів і фахівців з базовою та неповною вищою медичною освітою.

Положеннями п. 5 даного Порядку встановлено, що документом для визначення стажу роботи, який дає право на отримання надбавки за вислугу років, є трудова книжка та інші документи, які, згідно із законодавством, підтверджують стаж роботи.

Аналіз наведених вище норм свідчить, що підставою для призначення пенсії за вислугу років є робота на посаді лікаря та працівника середнього медичного персоналу, у закладі віднесеному до закладів охорони здоров'я, при наявності загального стажу зазначеного в пункті "е" ст. 55 Закону №1788-XII .

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.

Розглядаючи доводи апелянта стосовно відсутності підстав для зарахування періоду роботи позивачем лікарем-інтерном з 01.08.2001 по 01.08.2003 до роботи на посаді, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, судова колегія зважає на наступне.

Відповідно наявного в матеріалах справи розрахунку, стаж роботи ОСОБА_2 станом на 01.01.2016, який дає йому право на призначення пенсії за вислугою років на підставі п. "е" ст. 55 Закону № 1788-XII з врахуванням інтернатури становить 25 років 10 місяців та 15 днів при необхідних 25 років та 6 місяців (а.с. 24).

Колегія суддів звертає увагу, що позиція апелянта відносно того, що за відсутності відомостей про нарахування заробітної плати в період з 01.08.2001 по 01.08.2003 такий період роботи не може бути зарахований до спеціального стажу ґрунтується на помилковому застосуванні до вказаних правовідносин поняття "страхового стажу", визначеного в Законі № 1058-IV, який набув чинності з 01.01.2004. Проте управлінням Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому не враховано положення ч. 4 ст. 26 даного Закону, відповідно до якої періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідача не зазначено належної аргументації, з посиланням на норми чинного законодавста, які вказують на наявність підстав для відмови у зарахуванні позивачу періоду з 01.08.2001 по 01.08.2003 до роботи на посаді, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, у зв'язку з проходженням інтернатури саме на контрактних умовах.

Відповідно до ч. 2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльност і покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду пешої інстанції, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для відмови у зарахуванні ОСОБА_2 до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, період проходження інтернатури в Хмельницькій обласній лікарні з 01.08.2001 по 01.08.2003 по спеціалізації "Анестезіологія та реанімація".

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, що свідчить про їх необґрунтованість, у зв'язку із чим постанова суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому залишити без задоволення, а постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі трьох днів з дня закінчення розгляду справи.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Граб Л.С. Гонтарук В. М.