Справа № 379/116/17
Суддя: Бойко М. Г.
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 379/116/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2017 року м. Тараща

Суддя Таращанського районного суду Київської області Бойко М.Г., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області про визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади та зобов'язання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 24 січня 2017 року звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання поновити виплату пенсії як інваліду-ліквідатору наслідків аварії на ЧАЕС, яку отримував до жовтня 2011 року. Позовні вимоги мотивує тим, що він 13.06.2001 року отримав експертний висновок №104/У, який встановив зв'язок його захворювань, які привели до втрати працездатності, з дією іонізуючого випромінювання під час ліквідації Чорнобильської катастрофи. Він перебуває на обліку в УПФУ у Таращанському районі Київської області, є інвалідом ЧАЕС II групи і має право на отримання державної пенсії в розмірі не меншому ніж 8,75 мінімальних пенсій за віком, тобто в розмірі, визначеному редакціє Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №796-ХІІ від 28.02.1991 року на час виникнення у нього права на державну пенсію, як інваліда ЧАЕС. Проте станом на сьогодення відповідач нараховує та сплачує належні йому пенсії в розмірах значно менших, що є порушенням статей 22, 46 Конституції України.

Ухвалою судді Таращанського районного суду від 25.01.2017 року вказаний адміністративний позов було залишено без розгляду з підстав передбачених ст.ст. 99, 100 КАС України.

На вказану ухвалу позивачем було подано апеляційну скаргу за результатами розгляду якої 07.03.2017 року Київським апеляційним адміністративним судом її було задоволено частково та скасовано ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 25.01.2017 року в частині залишення без розгляду позовних вимог за період з 24.07.2016 року та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині.

Ухвалою судді Таращанського районного суду від 27.03.2017 року було відкрито провадження за даним адміністративним позовом в частині позовних вимог, починаючи з 24 липня 2016 року та вирішено, що справа розглядатиметься Таращанським районним судом в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, а відповідачу запропоновано не пізніше як у десятиденний строк з дня одержання даної ухвали та копій документів, подати заперечення проти позову та необхідні документи або заяву про визнання позову безпосередньо до канцелярії суду.

Відповідач 29.03.2017 року подав до суду письмові заперечення, де зазначив, що позов не визнає з підстав зазначених у запереченні.

Відповідно до ч. 4 ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, і, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, дійшов до висновку щодо відмови в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Судом встановлено, що позивач є потерпілим від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інвалідом 2 групи довічно по професійному захворюванню, що пов'язане з ліквідацією аварії на ЧАЕС та перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, як отримувач пенсійних виплат.

01.12.2016 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою з вимогою негайно поновити його конституційні права, визначені статтями 22 та 46 Конституції України для чого здійснити перерахунок належної йому пенсії, як ліквідатору наслідків Чорнобильської катастрофи в розмірі не меншому ніж 8,75 мінімальних пенсій за віком та здійснити всі передбачені законодавством України заходи для того, щоб він своєчасно і в повному розмірі отримував належну йому державну пенсію, як ліквідатор наслідків Чорнобильської катастрофи в розмірі, визначеному редакціє Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 року на час виникнення у нього права на державну пенсію, як інваліда ЧАЕС, мотивуючи його (звернення) тим, що УПФ в Таращанському районі, встановивши його право, як інваліда 2-ої групи на отримання соціального захисту - державної пенсії у розмірі, визначеному ст.ст. 49-54 Закону України №796-ХІІ (8,75 мінімальних пенсій за віком) з листопада 2011 року свавільно зменшувало цей розмір при змінах в Законах України, які вже не мали юридичної сили зменшувати цей розмір.

Відповідач листом № 48/Ш-01 від 02.12.2016 року відмовив у задоволенні заяви позивача з підстав аналогічних наведеним у запереченні проти позову.

Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю і державна пенсія для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та стали інвалідами, передбачені статтями 49-51, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796).

За період з 01.01.2008 року до статтей 49-51, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неодноразово вносились зміни.

З 01.01.2008 року в статті 50, 51, 54 Закону № 796 внесено зміни (п. 28 розділу ІІ Закону України від 28.12.2007 №107), якими передбачалось, що додаткова пенсія за шкоду заподіяну здоров'ю та державна пенсія, призначаються у процентах прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, в залежності від категорії та групи інвалідності.

22.05.2008 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 10-рп/2008, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України деякі норми Закону №107 - VI в тому числі і п. 28 розділу II.

Проте, після ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення, Верховною Радою України не був встановлений новий порядок нарахування цього підвищення та не поновлено норму у попередній редакції.

28 травня 2008 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову за № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», якою, в тому числі, визначались розміри щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та державної пенсії.

Наступними постановами Кабінету Міністрів України, які встановлювали розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та державної пенсії були: постанова від 06.07.2011 № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» (набрала чинності з 23.07.2011), та постанова від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка є чинною на час подання адміністративного позову.

Відповідно до Постанови КМУ від 23.11.2011 року № 1210 (із змінами, внесеними Постановою КМУ № 112 від 25.03.2014 року), - мінімальний розмір пенсії для інвалідів II групи інвалідності щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою становить: 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, що належать до категорії 1: інвалідам II групи - 379,6 гривні.

28 грудня 2014 року прийнято Закон України № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

Відповідно до п. 9 ч. 4 Закону України № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», стаття 50 Закону № 796 викладена в наступній редакції, - «Особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України». Цим же законом статтю 54 Закону № 796 викладено в наступній редакції, - «Пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань».

Зазначені положення Закону України № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» та Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неконституційними не визнані.

Державна пенсія та додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у період з липня 2016 року по теперішній час виплачуються позивачу у розмірах передбачених Постановою КМУ від 23.11.2011 року № 1210 (із змінами, внесеними Постановою КМУ № 112 від 25.03.2014 року).

З приводу доводів позивача щодо порушення відповідачем ст.cт. 22, 46 Конституції України та про необхідність застосування практики Європейського суду з прав людини необхідно зазначити наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішенні у справі «Аррас та інші проти Італії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою Валентини Ніканорівни Великоди проти України № 43331/12 від 03 червня 2014 року щодо скарги заявниці про невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року щодо нарахування та виплату пенсії у розмірі, встановленому статями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Цим же рішенням Європейський суд з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційне допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік». У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності, між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2, пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства

У іншому рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що «однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості».

Також, в цьому Рішенні вказано, що «...суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України».

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26.12.2011 № 20-рп/2011).

Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 19.03.2013 по справі № 21-53а13 та 05.11.2013 по справі № 21-293а13, які є обов'язковими для застосування судами, - виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це обмежувало б право особи на отримання державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії. Порядок та строки нарахування пенсії можуть бути змінені за умов іншого законодавчого регулювання.

Таким чином з урахуванням наведеної практики Європейського Суду з прав людини, рішень Конституційного Суду України, правових висновків Верховного Суду України доводи позивача про порушення відповідачем ст.cт. 22, 46 Конституції України не знайшли свого підтвердження. Дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу у період з 24 липня 2016 року по теперішній час пенсії відповідають чинному законодавству, а тому є правомірними. Підстави для задоволення позову позивача відсутні, оскільки у спірних правовідносинах відповідач здійснював свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Позивач на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Відповідач на підставі п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 22, 46 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 8, 9, 10, 11, 17-19, 71, 79, 86, 94, 158-163, 167, 183-2, 185, 186 КАС України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області про визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Таращанський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня отримання копії даної постанови.

ГОЛОВУЮЧИЙ:_______________