Справа № 697/154/17
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 697/154/17 Головуючий у 1-й інстанції: Хорошун О.В. Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

21 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Собківа Я.М. Сорочко Є.О. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на постанову Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, третя особа: Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Вакуленко С.М. про визнання дій неправомірними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Канівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Черкаської області звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, третя особа: Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Вакуленко С.М. про визнання дій неправомірними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.01.2017р.

Постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 лютого 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач - Канівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Черкаської області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 березня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_6 було задоволено та зобов'язано Канівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Черкаської області відновити з 12.09.2015р. виплату пенсії за віком, раніше призначеної, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

12.01.2017р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вакуленко С.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53234895 щодо примусового виконання виконавчого листа № 697/638/16-а, виданого Канівським міськрайонним судом Черкаської області 28.12.2016 року про зобов'язання Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області відновити ОСОБА_6 з 12.09.2015р. виплату пенсії за віком, раніше призначеної, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись з прийнятою відповідачем постановою про відкриття виконавчого провадження, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

В силу ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 26 зазначеного Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Таким чином, відкриття виконавчого провадження, так само як і зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження є обов'язком державного виконавця.

Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 березня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_6 було задоволено та зобов'язано Канівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Черкаської області відновити з 12.09.2015р. виплату пенсії за віком, раніше призначеної, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вакуленко С.М. від 12.01.2017р. було відкрито виконавче провадження ВП № 53234895 щодо примусового виконання виконавчого листа № 697/638/16-а, виданого Канівським міськрайонним судом Черкаської області 28.12.2016 року про зобов'язання Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області відновити ОСОБА_6 з 12.09.2015р. виплату пенсії за віком, раніше призначеної, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Як вбачається з матеріалів справи, всі доводи Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області у поданому позові та у апеляційній скарзі стосуються того, що судове рішення було частково виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. В той же час, апелянтом не наведено жодної правової норми, яка дає підстави стверджувати про незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження, у зв'язку з даною обставиною.

Так, позивач звертає увагу суду на те, що постанову суду № 697/638/16-а від 31.03.2016 року Канівським об'єднаним УПФУ Черкаської області виконано у межах покладених судом зобов'язань та чинного законодавства, а саме: оскільки з 01.01.2016р. відбулися зміни в законодавстві, якими керувався суд під час прийняття рішення, відновлення та виплату пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ОСОБА_6 проведено у межах покладених судом зобов'язань з 12.09.2015р. по 31.12.2015р. В травні 2016 року, відповідно до ст. 256 КАС України, ОСОБА_6 отримала доплату в межах суми платежу за 1 місяць (з 12.09.2015р. по 11.10.2015р.) в розмірі 1 633,27 грн., доплата за період з 11.10.2015р. по 31.12.2015р. нарахована в сумі 4 372,00 грн. та виплачена ОСОБА_6 в червні 2016 року.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1 ч. 3 вказаної статті, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Таким чином, перевірка факту виконання поза межами виконавчого провадження Законом не передбачена. Лише відкривши виконавче провадження виконавець має право здійснити такі дії і встановити факт виконання чи невиконання рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Таким чином, прийнявши Закон України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна взяла на себе позитивні міжнародні зобов'язання згідно статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у розділі І Конвенції, повністю визнала для себе обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, які згідно вимог статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод належать до виключної компетенції Європейського суду з прав людини.

Рішення Європейського суду з прав людини, якими надається тлумачення та практика застосування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є формою прецедентного права, що розширює нормативний обсяг Конвенції, встановлюючи нові загальнообов'язкові правила та є невід'ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відтак, Конвенція є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України. При цьому на законодавчому рівні діє принцип пріоритету норм міжнародного права у випадку, якщо вони суперечать нормам національного законодавства України.

Таким чином, норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинні застосовуватися національними судами так само як внутрішнє законодавство і як норми прямої дії.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи 1787 (2011) від 26 листопада 2011 року підкреслюється, що Україна повинна терміново прийняти комплексну стратегію щодо вирішення ситуації, за якої значна кількість остаточних судових рішень залишається невиконаною, а також упровадити ефективні внутрішні засоби правового захисту у відповідь на пілотне рішення у справі «Іванов проти України».

Відповідно до практики Європейського суду, виконання судових рішень розглядається як невід'ємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося невиконаним. Це призводить до ситуації, несумісної з принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васерман проти Росії» від 18 листопада 2004 року, «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, «Сулягіч проти Боснії і Герцеговіни» від 03 листопада 2009 року, «Козачок проти України» від 07 грудня 2006 року, «Акашев проти Росії» від 12 червня 2008 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» встановлено, що для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухвалене будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду. Це створює для держави обов'язок створити систему виконання рішень, яка була б ефективна як в теорії, так і на практиці і гарантувала виконання без неналежних затримок (рішення Європейського суду з прав людини від 07 червня 2005 року у справі «Фуклев проти України»).

Принцип верховенства права є одним з основоположних принципів демократичного суспільства, який є невід'ємним аспектом всіх статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов'язує державу та будь-який державний орган виконувати судові розпорядження чи рішення, ухвалені проти держави (органу) (рішення Європейського суду з прав людини від 26 жовтня 2000 року у справі «Хасан і Чауш проти Болгарії»).

Держава-відповідач повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, і протиріччя між органами влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані даною Конвенцією (рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року у справі «Антонюк проти України»).

Саме на державу покладений обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»).

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відкриття виконавчого провадження є процедурою, що організована державою з метою виконання судових рішень. У зв'язку з викладеним, право на виконання рішення суду у процедурі виконавчого провадження є гарантією захисту інтересів стягувача та розглядається в контексті «права на справедливий суд», що передбачено положеннями вищевказаної Конвенції.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 12.01.2017р. прийнята правомірно.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області залишити без задоволення.

Постанову Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Вівдиченко Т.Р. Собків Я.М. Сорочко Є.О.

Повний текст ухвали виготовлено 24.03.2017 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Сорочко Є.О.

Собків Я.М.