Справа № 808/583/17
Суддя: Прасов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року о/об 12 год. 34 хвСправа № 808/583/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прасова О.О. при секретарі Гудименко Я.А., розглянувши у місті Запоріжжі адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1.Апеляційного суду Запорізької області, 2.Державної судової адміністрації України

про визнання протиправною відмову та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1) звернулась до суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Запорізької області (далі - відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач-2), в якому позивач просить суд: 1) визнати протиправною відмову відповідачів-1,2 у виплаті позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, передбаченої статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010; 2) зобов'язати відповідача-2 виділити Апеляційному суду Запорізької області кошти, належні до виплату позивачу у якості неоподатковуваної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у зв'язку з виходом у відставку у відповідності до розміру отриманої заробітної плати за період з грудня 2015 року по вересень 2016 року, включно; 3) зобов'язати відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачу одноразово неоподатковувану вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у зв'язку з виходом у відставку у відповідності до розміру отриманої заробітної плати за період з грудня 2015 року по вересень 2016 року, включно.

У позовній заяві (а.с.4-6) позивачем зазначено, що з 17.09.1985 до 27.09.1991 позивач працював суддею Жовтневого районного суду м.Запоріжжя, а з 21.11.1992 обраний суддею Запорізького обласного суду. 11.10.2001 Запорізький обласний суд перейменований у Апеляційний суд Запорізької області. Постановою Верховної Ради України №1515-VІІІ від 08.09.2016 "Про звільнення суддів" позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку. 15.09.2016 наказом голови Апеляційного суду Запорізької області №66к позивача виключено із складу суддів цього суду, але при цьому йому не було виплачено одноразової вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, право на яку позивач набув на підставі ст.136 Закону України №2453-VІ від 07.07.2010 "Про судоустрій і статус суддів". У зв'язку з цим позивач звернувся до голови Апеляційного суду Запорізької області, а також до Державної судової адміністрації України із заявою про виплату йому одноразової вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат, проте 07.02.2017 апеляційним судом позивачу вручено особисто письмову відповідь за №08-02/17вих., а 08.02.2017 позивач отримав поштою письмову відповідь ДСА України від 03.02.2017 за №С95-17-94/1, якими ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з посиланням на те, що підстав для здійснення такої виплати не вбачається, оскільки норма Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (ст.136), що передбачала таке право, була виключена з цього Закону на підставі Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні". Позивач вважає відмову у виплаті одноразової вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат у зв'язку з виходом у відставку протиправною. На думку позивача правовідносини між сторонами у цій справі виникли до прийняття законів "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", а також "Про забезпечення права на справедливий суд", ці закони не можуть стосуватися тих, хто вже користується відповідними правами, а розповсюджується лише на тих осіб, які призначені на посаду судді після набрання ними чинності. Згідно з ч.2 ст.64 Конституції України права і свободи, передбачені ст.24 Основного Закону, не можуть бути обмежені навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Такого стану в Україні не оголошувалося. Невиплата позивачу передбаченої ст.136 Закону України №2453-VІ від 07.07.2010 "Про судоустрій і статус суддів" одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, на його думку, суперечить і вимогам ст.24 Конституції України, оскільки є дискримінацією щодо нього як судді, що вийшов у відставку, порівняно із суддями, які раніше вийшли у відставку, отримавши при цьому встановлену законом одноразову вихідну допомогу, та порівняно із суддями, які вийшли у відставку після 30.09.2016 і на підставі ст.143 Закону України №1402-VIII від 02.06.2016 "Про судоустрій і статус суддів" також отримали вихідну допомогу. Згідно з довідками Апеляційного суду Запорізької області заробітна плата позивача за останньою посадою становила: у грудні 2015 року - 25768 грн. 60 коп., у січні 2016 року - 25768 грн. 60 коп., у лютому 2016 року - 45621 грн. 04 коп., у березні 2016 року - 21099 грн. 18 коп., у квітні 2016 року - 25787 грн. 89 коп., у травні 2016 року - 31396 грн. 34 коп., у червні 2016 року - 22833 грн. 69 коп., у липні 2016 року - 59160 грн. 00 коп., у серпні 2016 року - 6162 грн. 50 коп., у вересні 2016 року - 10896 грн. 94 коп., які підлягають врахуванню при визначенні позивачу розміру вихідної допомоги.

Позивачем у позові зазначено про розгляд справи без його участі.

Відповідачем-1 подано до суду письмові заперечення (а.с.34-35), в яких зазначено, що позивач ОСОБА_1 працювала на посаді судді Апеляційного суду Запорізької області, звільнена у відставку Постановою Верховної Ради України №1515-VІІІ від 08.09.2016 та наказом від 15.09.2016 відрахована зі штату суду. При звільненні у відставку позивачу не виплачувалась вихідна допомога. Позивач звільнений у відставку на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України №192-VII від 12.02.2015 "Про забезпечення права на справедливий суд", який взагалі не містив норму щодо виплати вихідної допомоги судді звільненому з посади у зв'язку з виходом у відставку. Враховуючи це, будь-які законні підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги судді ОСОБА_1 на час звільнення були відсутні. На звернення судді у відставці ОСОБА_1 надано відповідь від 03.02.2017 та роз'яснено, що підстави для виплати вихідної допомоги відсутні. Доводи позивача про те, що право на виплату вихідної допомоги вона набула раніше, а саме з моменту набуття права на відставку з 26.01.2013, тобто задовго до внесення змін до законодавства, яким виключено норми про виплату такої допомоги безпідставні, оскільки право на виплату такої допомоги, враховуючи зміст норм, які раніше містились в законодавстві та зараз закріплено в ст.143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 набував (набуває) суддя лише при звільненні його у відставку. Таке право не може набуватися заздалегідь.

У поданому до суду запереченні відповідач-1 просить суд розглянути справу без участі його представника.

Представником відповідача-2 подано до суду письмові заперечення (а.с.37-43), в яких зазначено, що Постановою Верховної Ради України №1515-VІІІ від 08.09.2016 "Про звільнення суддів" ОСОБА_1 звільнено з посади судді апеляційного суду Запорізької області у зв'язку із поданням заяви про відставку. У січні 2017 позивач звернулася до голови Апеляційного суду Запорізької області та Державної судової адміністрації України із заявою про виплату їй вихідної допомоги судді у зв'язку із виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат. Листом від 03.02.2017 (за вих.№С95-17-94/17) ДСА України позивача повідомлено про відсутність правових підстав для нарахування та виплати їй вихідної допомоги у зв'язку зі звільненням у відставку. 03.02.2017 Апеляційним судом Запорізької області надано відповідь позивачу, в якій відповідачем-1 зазначено, що на день звільнення позивача був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VII від 12.02.2015, яким не передбачалось виплати вихідної допомоги судді, який звільняється у зв'язку із поданням заяви про відставку. З урахуванням зазначеного, правові підстави для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги відсутні. Відповідно до ст.109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VІ від 07.07.2010 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення, за що отримує суддівську винагороду. Підставами для виплати вихідної допомоги є відповідна норма Закону, яка передбачає таку виплату, Постанова Верховної Ради України про відставку судді та наказ голови відповідного суду, де працював суддя до виходу у відставку про відрахування зі штату суду. Постанова Верховної Ради України №1515-VІІІ про звільнення з посади судді Апеляційного суду Запорізької області ОСОБА_1 у зв'язку з виходом у відставку прийнята Верховною Радою України 08.09.2016. До цієї дати позивач здійснювала свої повноваження як працюючий суддя Апеляційного суду Запорізької області, що нею не заперечувалось, а статусу судді у відставці набула з моменту набрання чинності Постановою Верховної Ради України. У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. На думку відповідача-2, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача. Вказане, на думку відповідача-2, спростовує твердження позивача про те, що Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" має застосовуватися виключно до осіб, призначених на посаду після його прийняття. Що ж до аргументів позивача стосовно того, що не виплата одноразової вихідної допомоги ОСОБА_1 є дискримінацією позивача як судді, що вийшов у відставку, порівняно із суддями, які вийшли у відставку раніше позивача, отримавши при цьому одноразову вихідну допомогу, маємо зазначити таке. Конституційний Суд України у справі №1-1/2013 від 19.11.2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Апеляційний суд Запорізької області є розпорядником коштів та самостійно здійснює нарахування працівникам апарату суду та суддям, які перебувають з ним у трудових відносинах, виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах коштів, затверджених кошторисом видатків на відповідний рік. Видатки на утримання кожного суду виписані окремим рядком у додатку №8 до Закону України "Про державний бюджет України" на відповідний фінансовий рік. Отже, позивачу заробітна плата нараховувалася та виплачувалася апеляційним судом Запорізької області та розрахунок при виході у відставку, також здійснювався судом. У даному випадку голова суду видає відповідний наказ на підставі акта про призначення на посаду судді чи обрання суддею безстроково та визначає розміри заробітної плати з дотриманням норм і гарантій в оплаті праці відповідно до приписів чинного законодавства. Державна судова адміністрація України є лише головним розпорядником коштів для потреб місцевих та апеляційних судів. Державна судова адміністрація України не наділена правами роботодавця, визначених КЗпП України стосовно суддів та не є роботодавцем для суддів в розумінні КЗпП України. Відповідно до ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. ДСА України не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати виділення відповідачу-1 асигнувань на виплату позивачу вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку. Просить суд відмовити позивачу у позові.

Представник відповідача-2 проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з'ясував наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, копії трудової книжки позивача, з 17.09.1985 до 27.09.1991 позивач працював суддею Жовтневого районного суду м.Запоріжжя, а з 21.11.1992 обрана суддею Запорізького обласного суду, який 11.10.2001 перейменований у Апеляційний суд Запорізької області (а.с.18-24).

08.09.2016 Верховною Радою України ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

15.09.2016 наказом голови Апеляційного суду №66-к "Про звільнення ОСОБА_1" позивача відраховано із штату Апеляційного суду Запорізької області (а.с.29).

У наказі, зокрема, зазначено: "… 1.Виключити 15 вересня 2016 року суддю судової палати з розгляду кримінальних справ ОСОБА_1 із складу суддів Апеляційного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви у відставку. 2.Відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності апарату Апеляційного суду Запорізької області виплатити ОСОБА_1, компенсацію за 4 календарних дні невикористаної частини щорічної основної відпустки за період роботи з 11.07.2011 по 10.07.2012 та компенсацію за 8 календарних днів невикористаної частини щорічної основної відпустки за період роботи з 11.07.2016 по 15.09.2016. Підстава: заява ОСОБА_1, трудова книжка, розрахунок стажу роботи, погодження в установленому порядку …".

При цьому, у наказі №66-к від 15.09.2016 Головою Апеляційного суду Запорізької області не зазначено про виплату ОСОБА_1 одноразової вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Позивач не оскаржує наказ №66-к від 15.09.2016 Голови Апеляційного суду Запорізької області, його винесення не є предметом розгляду у цій адміністративній справі.

Судом досліджено відповідь ДСА України на звернення позивача (за вих.№С95-17-94/17 від 03.02.2017), в якій зазначено: "… Верховна Рада України прийняла постанову №1515-VІІІ відповідно до якої Вас звільнено у відставку 08.09.2016. Частина перша статті 136 Закону України від 07.07.2010 №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів", якою було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена із зазначеного закону згідно із Законом України від 27.03.2014 №1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні". Оскільки постанова Верховної Ради України про відставку прийнята після набрання чинності вказаними змінами до Закону України від 07.07.2010 №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів", правові підстави для нарахування та виплати Вам вихідної допомоги, на жаль, відсутні …" (а.с.25).

До суду надано відповідь виконуючого обов'язки Голови Апеляційного суду Запорізької області (№08-02/17вих від 03.02.2017), в якій зазначено: "… Вашу заяву з проханням нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат, яка не була Вам виплачена при звільненні, надати копію наказу про відрахування зі складу суддів розглянуто. 08.09.2016 Постановою Верховної Ради України Вас звільнено з посади у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом голови апеляційного суду від 15.09.2016 Вас виключено зі складу суддів Апеляційного суду Запорізької області на підставі зазначеної постанови Верховної Ради України. На день Вашого звільнення був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VІІ від 12.02.2015, який не передбачав виплату вихідної допомоги судді, який звільняється у відставку. У зв'язку з такими змінами у законодавстві, до бюджету та кошторису суду не закладалися видатки для виплати вихідної допомоги суддям, які звільняються у відставку. З урахуванням зазначеного, правові підстави для виплати Вам вихідної допомоги при звільненні у відставку, на жаль, були відсутні. Разом з тим, повідомляю, що суддям, які звільняються у зв'язку з відставкою відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VІІІ, який набрав чинності 30.09.2016, виплачується вихідна допомога на підставі статті 143 цього Закону. Одночасно надаю копію наказу про відрахування Вас зі складу суддів від 15.09.2016 …" (а.с.26).

1. Надаючи правову оцінку діям відповідачів-1,2 щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою суд виходить з наступного.

Судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (ч.1 ст.136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону №2453-VI від 07.07.2010).

Пунктом 1 Рішення Конституційного Суду України №10-рп/2013 від 19.11.2013 у справі (№1-1/2013) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення статей 103, 109, 136, 137, абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI з наступними змінами.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (ч.2 ст.8 КАС України).

У п.61 Рішення Європейського суд з прав людини від 28.11.1999 по справі "Брумареску проти Румунії" (Case of Brumrescu v. Romania) (Заява №28342/95) зазначено: "61. Право на справедливий розгляд в суді, ґарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву".

Посилаючись у позові на п.61 Рішення Європейського суд з прав людини від 28.11.1999 по справі "Брумареску проти Румунії" позивач не зазначив, яке саме рішення суду повинно залишитись остаточним або яке саме рішення залишилось остаточним.

Відтак, на час роботи ОСОБА_1 суддею діяла визнана конституційною ч.1 ст.136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону №2453-VI від 07.07.2010.

Однак, позивач не подав заяву про відставку під час дії вказаної норми.

01.04.2014 набрав чинності Закон України №1166-VII від 27.03.2014 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", пунктом 28 розділу II якого статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виключено.

Вказана норма Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" неконституційним не визнавалась і діє на теперішній час.

У рішенні Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ч.1 ст.143 Закону України №1402-VIII від 02.06.2016 "Про судоустрій і статус суддів" (який набрав чинності 30.09.2016) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, судді, які у період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року подали заяву про відставку та стосовно яких у період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року було прийнято Верховною Радою України рішення про звільнення з посади у відставку, до складу яких входить і позивач, були позбавленні права на отримання вихідної допомоги.

Конституційний Суд України у Рішення №10-рп/2013 від 19.11.2013 у справі №1-1/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" зазначив: "… Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України …".

Згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Звідси, вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. Отже, її отримання не можна визнавати "активом", захищеним статтею 1 Протоколу №1 до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Як зазначено Європейським судом з прав людини у п.23 Рішення по справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 (Заява №63134/00), Суд зауважує, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

На час звільнення ОСОБА_1 у відставку положення ч.1 ст.136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону №2453-VI від 07.07.2010 вже не були чинними, а відтак законних підстав ("законних сподівань" на отримання активу) до виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою не було.

Європейським судом з прав людини не заборонено державам-учасникам вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок, вихідної допомоги тощо.

2. Надаючи правову оцінку вимогам позивача про зобов'язання відповідача-2 виділити Апеляційному суду Запорізької області кошти, належні до виплати позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ст.149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з ч.1 ст.22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України (ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України).

Як зазначено у ч.2 ст.23 Бюджетного кодексу України, бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

Термін "дискреційне повноваження" відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятої 11.03.1980 на 316-му засіданні заступників міністрів, означає повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Оскільки Головою Апеляційного суду Запорізької області у наказі №66-к від 15.09.2016 під час виконання дискреційних повноважень не зазначено про виплату ОСОБА_1 одноразової вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а позивач не оскаржує цей наказ розпорядника бюджетних коштів, то наведена позовна вимога саме до відповідача-2 не є обґрунтованою.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки на момент виходу у відставку позивача Законом України "Про судоустрій і статус суддів" виплату такої допомоги не передбачено, а відтак, відповідачами-1,2 не вчинено будь-яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу прав, інтересів позивача.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Як зазначено у ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Доводи позивача суд не приймає до уваги виходячи з наведеного вище.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою (ч.1 ст.98 КАС України).

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч.1 ст.87 КАС України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 17, 71, 87, 94, 98, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.ст.167, 186, 254 КАС України.

Постанова суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.167, 186 КАС України.

Постанова виготовлена у повному обсязі 20.03.2017.

Суддя О.О. Прасов