Справа № 815/7004/16
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2017-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7004/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року

11год.40хв.

Зала судових засідань №19

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Аракелян М.М.

За участю секретаря - Гуманенко В.О.

За участю сторін:

Від позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3 - за довіреністю

Від відповідача: Білоконь Н.О. - за довіреністю

За участю перекладача: ОСОБА_9

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_2, в якій позивач просить суд визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №218 від 15.11.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним та скасувати його; зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, оскільки позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заява позивача не носить характеру зловживання у розумінні п.6 ст.8 Закону. Причиною відмови відповідач зазначає очевидну необґрунтованість заяви позивача через відсутність детальних розгорнутих усних пояснень щодо погроз в країні походження, відсутність елементів загрози життю відповідно до інформації по країні походження. Позивач вважає рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Позивач виїхав з країні походження через переслідування представниками злочинного угрупування Талібан через його професійну діяльність, а саме, позивач працював викладачем. Таким чином, у відповідності до діяльності позивача він належить до потенційної групи ризику, що визначені Керівництвом УВКБ ООН з оцінки потреб в міжнародному захисті осіб, які шукають притулку, з Афганістану. Крім того, в тексті оскаржуваного рішення взагалі відсутні будь-які посилання на інформацію по країні походження, що свідчить про неповне та не всебічне з'ясування всіх обставин справи. На думку представника позивача та позивача, відповідач взагалі не провів аналізу щодо можливості визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки як вбачається з тексту повідомлення жодного джерела ІКП щодо ситуації безпеки саме в районі проживання позивача зроблено не було. Про об'єктивні побоювання позивача стосовно повернення до країни походження свідчить інформація по країні походження та докази надані заявником, які підтверджують погрози з боку злочинного угрупування Талібан.

На думку позивача, спірне рішення є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

В судовому засідання позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимоги ОСОБА_2 з підстав, викладених в письмових запереченнях, зазначивши про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. При цьому, на переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обставини, позивачем надано не було, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог, направлених на легалізацію його перебування в Україні, а не на отримання захисту.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду з країни громадянського походження вказано побоювання переслідувань з боку представників радикального угрупування «Талібан», пов'язаних з його професійною діяльністю, а саме викладанням англійської мови у школі. Так, позивач зазначає, що після закінчення школи, він став викладати англійську мову у цій же школі, однак зимою 2015 року старійшина села Шамсапур на установчі дані ОСОБА_6, в якому проживав та працював позивач підійшов до нього та розповів про те, щоб він намагався не викладати англійську мову, так як це не подобається «талібам». Позивач надав відповідь, що це його робота і що він не може покинути цю справу. В подальшому, як стверджує заявник, приблизно через 5 місяців після розмови зі старійшиною села, на початку весни 2016 року на будинок в якому він проживав разом з батьками був здійснений напад, а саме в нічний час невідомі особи постукали у ворота їхнього двору. В цей час позивач знаходився в будинку. Батько позивача наказав йому тікати з дому, і він покинув будинок. Позивач припускає, що люди які прийшли до його будинку могли бути представниками терористичного угрупування «Талібан». ОСОБА_2 стверджує, що в них була зброя. Однак, під час проведення протоколу співбесіди від 15.11.2016 року останній зазначив, що цей інцидент трапився в нічний час, тож він міг бачити лише силуети. Жодних документів чи інших документальних доказів своїм словам зазначеному факту позивач не надав. Побоювання щодо переслідувань ґрунтуються на його власних припущеннях. В подальшому заявник отримав листа з погрозами від «талібів». Зі слів позивача, в листі було написано, що його вже декілька разів попереджували і що його знайшли, та вимагали сплатити 50000 доларів США штрафу. Разом з чим, відповідачем був досліджений переклад зазначеного листа, та встановлено, що там йдеться про те, що ОСОБА_11 співпрацював з невірними, тож старійшини «Ісламського Імарату» оштрафували його на 50000 доларів США, і він повинен надати ці гроші відповідальній за це людині, в протилежному випадку надалі ОСОБА_2 сам буде відповідальний за свої дії. Таким чином, жодних прямих погроз життю чи безпеці позивача в листі не виявлено. Крім того, під час проведення співбесіди із заявником було з'ясовано, що позивач копію листа з погрозами від «Талібів» зробив на власний мобільний телефон, перебуваючи на території Афганістану, з цим же самим мобільним телефоном прибув в Україну. Разом з чим, враховуючи інформацію про дату прибуття шукача захисту в Україну (10.10.2016 року) позивачу було запропоновано продемонструвати фото зазначеного листа на його власному телефоні, на який з його слів і було зроблено фото. Позивач продемонстрував фото листа на своєму мобільному телефоні, після чого йому було запропоновано продемонструвати технічні характеристики даного фото в налаштуваннях телефону. Було встановлено, що фото листа, який позивач надав міграційної служби було зроблено на телефон 18.10.2016 року, а саме вже після прибуття позивача на територію України, на що позивач знову змінив свідчення і надав відповідь, що фото було відскановано в Афганістані і знаходилось в месенджері facebоок, заявник його зберіг, після чого, 18.10.2016 року, завантажив фото з месенджера facebоок на телефон. Позивачу було запропоновано продемонструвати наявність даного фото у зазначеному месенджері соціальної мережі facebook, на що останній декілька секунд щось шукав у своєму телефоні, після чого повідомив, що фото в месенджері facebоок продемонструвати не може, оскільки воно не збереглось.

Отже, за аналізом проведених заходів, а саме анкети від 11.11.2016 року та протоколу-співбесіди від 15.11.2016 року, відповідач дійшов висновку про неможливість обґрунтування причини виїзду особи з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Так, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у заявника відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, за аналізом отриманих матеріалів разом із ІКП відповідач дійшов висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання особі додаткового захисту в Україні (п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»). Заявник не зміг надати детальної та розгорнутої інформації щодо можливої небезпеки у випадку повернення на Батьківщину. Жодних доказів своїм побоюванням, які ґрунтуються на особистих припущеннях, позивач також надати не зміг.

На думку відповідача, наказ ГУ ДМС України в Одеській області №218 від 15.11.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та скасуванню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд дійшов наступного.

Суд встановив, що громадянин Афганістану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець Афганістану, провінція Джалалабад, район Сурхруд, с. Шамсапур. За національністю афганець, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова дарі.

Позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області (далі Управління) із заявою від 08.11.2016 року №214 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів особової справи №2016ОD0182 - громадянин Афганістану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець Афганістану, провінція Джалалабад, район Сурхруд, с. Шамсапур. За національністю афганець, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова дарі, також володіє англійською мовою на рівні спілкування. За сімейним станом неодружений. Виїзд з Афганістану на територію Російської Федерації відбувся 07.10.2016 року. На території Російської Федерації перебував протягом трьох діб, за міжнародним захистом не звертався. На територію України потрапив нелегально, поза пунктом пропуску влітку 10.10.2016 року. Причина виїзду з країни громадянської належності зі слів заявника - через загрозу життю з боку «талібів» пов'язану з його професійною діяльністю, а саме викладанням англійської мови у школі.

За результатами розгляду особової справи №2016ОD0182 громадянина Афганістану ОСОБА_2 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшло до висновку про відмову громадянину ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця, склавши Висновок від 15.11.2016р.

В обґрунтування висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вказано, що на підставі проведеного анкетування та інтерв'ю, встановлено, що причиною виїзду з країни громадянської належності зі слів заявника відбувся через загрозу життю з боку «талібів» пов'язану з його професійною діяльністю, а саме викладанням англійської мови у школі. Заявник зазначив, що після того, як закінчив школу, він став викладати англійську мову у цій же школі. Зимою 2015 року старійшина села Шамсапур на установчі дані ОСОБА_6, в якому проживав та працював шукач захисту підійшов до нього та сказав йому про те, щоб він намагався не викладати англійську мову, так як це не подобається «талібам». Заявник надав відповідь, що це його робота і що він не може покинути цю справою. Жодних документів, які б підтвердили факт викладання англійської мови в ліцеї села Шамсапур шукач захисту не надав. З слів шукача захисту, приблизно через 5 місяців після розмови зі старійшиною села, на початку весни 2016 року на будинок в якому він проживав разом з батьками був здійснений напад, а саме в нічний час невідомі особи постукали у ворота їхнього двору. В цей час заявник знаходився в будинку. Батько заявника наказав йому тікати з дому, і він покинув будинок. Заявник припускає можливість того, що люди які прийшли до його будинку могли бути представниками терористичного угрупування «талібан». Він стверджує, що в них була зброя, проте, в той же час з його слів, цей інцидент трапився в нічний час тож він міг бачити тільки силуети. Жодних документів чи інших документальних доказів своїм словам зазначеному факту заявник не надав. Побоювання щодо переслідування ґрунтуються на його власних припущеннях. В м. Джалалабад шукач захисту декілька днів проживав у тітки по материнській лінії на установчі дані ОСОБА_7, після чого працевлаштувався в інституті м. Джалалабад «Амон Афган» на посаду завідуючого господарчим сектором. Проживав в гуртожитку від інституту, який знаходиться в м. Джалалабад. Одного разу біля дверей своєї кімнати він знайшов листа з погрозами від «талібів». З слів шукача захисту, в листі було написано, що його вже декілька разів попереджували і що його знайшли, та вимагали сплатити 50000 доларів США штрафу. Шукач захисту надав копію вказаного листа з перекладом до територіального підрозділу міграційної служби. В перекладі листа йдеться про те, що ОСОБА_11 співпрацював з невірними, тож старійшини «Ісламського Імарату» оштрафували його на 50000 доларів США, і він повинен надати ці гроші відповідальній за це людині, в протилежному випадку надалі ОСОБА_2 сам буде відповідальний за свої дії. Жодних прямих погроз життю чи безпеці заявника в листі не виявлено. Заявник повідомив, що копію листа з погрозами від «Талібів» він зробив на власний мобільний телефон, перебуваючи на території Афганістану, з цим же самим мобільним телефоном прибув в Україну. Враховуючи інформацію про дату прибуття шукача захисту в Україну, а саме, заявник прибув в Україну 10.10.2016 року, йому було запропоновано продемонструвати фото зазначеного листа на його власному телефоні, на який з його слів і було зроблено фото. Заявник продемонстрував фото листа на своєму мобільному телефоні, після чого йому було запропоновано продемонструвати технічні характеристики даного фото в налаштуваннях телефону. Було встановлено, що фото листа, якого заявник надав до територіального підрозділу міграційної служби було зроблено на телефон 18.10.2016 року, а саме вже після прибуття фігуранта в Україну, на що ОСОБА_2 знову змінив свідчення і вказав, що фото було відскановано в Афганістані і знаходилось в месенджері facebook, після чого, 18.10.2016 року, заявник завантажив фото з месенджера facebook на телефон. Шукачу захисту було запропоновано продемонструвати наявність даного фото у зазначеному месенджері соціальної мережі facebook, на що заявник декілька секунд щось шукав у своєму телефоні після чого повідомив, що фото в месенджері facebook продемонструвати не може, оскільки воно не збереглось. Більше погроз не було до заявника не надходило. Окрім того, заявник повідомив, що в Афганістані познайомився з посередником, ім'я якого не знає, в м. Кабул, куди переїхав після того, як отримав листа з погрозами від «талібів» з яким і домовився про виїзд з Афганістану. Дядько заплатив посереднику 5000 доларів США. Посередник здійснив оформлення необхідних документів. З Афганістану (м. Кабул) літаком дістався Російської Федерації (м. Москва), на території РФ перебував протягом трьох діб, за міжнародним захистом не звертався оскільки спрямовано мав намір потрапити до України. Після чого з РФ (м. Москва) автомобілем виїхав в Україну, точне місце перетину кордону назвати не може, оскільки кордон перетнув таємно поза пунктом пропуску.

Відповідач, аналізуючи проведені заходи, а саме анкети від 11.11.2016 року та протоколу-співбесіди від 15.11.2016 року, дійшов висновку про неможливість обґрунтування причини виїзду особи з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Так, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у заявника відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевірка інформації по країні походження вказує на відсутність елементів загрози життю заявника, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з чим відповідач вважає, що заява ОСОБА_2 не обґрунтована.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області Бабич К.І. щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 218 від 15.11.2016 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення позивачу 02.12.2016р. було вручено повідомлення.

Не погодившись із наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 218 від 15.11.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Суд відхиляє правову позицію позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту», - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч.12 ст.7 Закону № 3671, орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із ч.ч. 4, 6, 7 ст.8 Закону № 3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом МВС України від 07.09.2011р. № 649 затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил № 649 наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-звязку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із пп. б п.4.3 розділу IV Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.4.4 розділу IV Правил № 649, рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил № 649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

В адміністративному позові позивач вказує на необґрунтованість рішення № 218 від 15.11.2016 року, оскільки рішення було прийнято відповідачем без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення. Однак такі твердження позивача спростовуються матеріалами справи, зокрема наявною копією особової справи позивача, матеріали якої підтверджують, 08.11.2016р. було призначено анкетування на 10.11.2016р., 15.11.2016р. проведено співбесіду та складено протокол співбесіди, після чого оформлено висновок та прийняте рішення по суті питання.

Разом з чим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, звертаючись 08.11.2016р. до міграційного органу із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив причину виїзду з країни громадянської належності через загрозу життю з боку «талібів» пов'язану з його професійною діяльністю, а саме викладанням англійської мови у школі. Згідно арк. 4 протоколу співбесіди від 15.11.2016 року заявник зазначив, що після того, як закінчив школу, він став викладати англійську мову у цій же школі. Зимою 2015 року старійшина села Шамсапур на установчі дані ОСОБА_6, в якому проживав та працював шукач захисту підійшов до нього та сказав йому про те, щоб він намагався не викладати англійську мову, так як це не подобається «талібам». Заявник надав відповідь, що це його робота і що він не може покинути цю справу.

З слів шукача захисту приблизно через 5 місяців після розмови зі старійшиною села, на початку весни 2016 року на будинок в якому він проживав разом з батьками був здійснений напад, а саме в нічний час невідомі особи постукали у ворота їхнього двору. В цей час заявник знаходився в будинку. Батько заявника наказав йому тікати з дому, і він покинув будинок. Згідно арк.4 протоколу співбесіди від 15.11.2016 року, заявник припускає можливість того, що люди які прийшли до його будинку могли бути представниками терористичного угрупування «талібан». Він стверджує, що в них була зброя, проте, в той же час з його слів, цей інцидент трапився в нічний час тож він міг бачити тільки силуети.

В подальшому, в м. Джалалабад шукач захисту декілька днів проживав у тітки по материнській лінії на установчі дані ОСОБА_7, після чого працевлаштувався в інституті м. Джалалабад «Амон Афган» на посаду завідуючого господарчим сектором. Проживав в гуртожитку від інституту, який знаходиться в м. Джалалабад. Одного разу біля дверей своєї кімнати він знайшов листа з погрозами від «талібів». З слів шукача захисту, в листі було написано, що його вже декілька разів попереджували і що його знайшли, та вимагали сплатити 50000 доларів СІЛА штрафу (арк. 4 протоколу співбесіди від 15.11.2016року).

Так, згідно висновку відповідача від 15.11.2016 року, копію вказаного листа з перекладом було досліджено, та встановлено, що в перекладі листа йдеться про те, що ОСОБА_11 співпрацював з невірними, тож старійшини «Ісламського Імарату» оштрафували його на 50000 доларів США, і він повинен надати ці гроші відповідальній за це людині, в протилежному випадку надалі ОСОБА_2 сам буде відповідальний за свої дії. Копію означеного листа також було надано до суду та під час його дослідження, вбачається, що жодних прямих погроз життю чи безпеці заявника в листі не міститься.

Під час проведення співбесіди 15.11.2016 року заявнику було поставлене питання: «Чому Ви розцінюєте лист, як погрозу і стверджуєте, що Вам погрожували, якщо в детальному перекладі вказано, що якщо Ви не сплатите 50000 доларів, то «Ви самі є відповідальними за Ваші дії»?», заявник надав відповідь: «Там вказано що мені буде погано. Це не написано прямо, але я розцінюю, що це пряма загроза моєму життю» (арк. 4 протоколу-співбесіди від 15.11.2016 року). На питання: «Що стало причиною для виїзду з Афганістану?», позивач надає відповідь: «Ці проблеми, та попередження. Погроза смерті з боку «талібів»». Враховуючи відповідь шукача захисту йому було поставлено питання: «Ви стверджуєте що «таліби» погрожували Вам смертю, чи можете надати будь-які докази Вашим словам?», заявника відповів: «Доказів не маю крім листа, в якому мені не погрожують, але на мою думку в цьому є загроза моєму життю» (арк. 5 протоколу співбесіди від 15.11.2016 року).

Також, заявник повідомив, що копію листа з погрозами від «Талібів» він зробив на власний мобільний телефон, перебуваючи на території Афганістану, з цим же самим мобільним телефоном прибув в Україну. Як вбачається з матеріалів особової справи заявника та з висновку від 15.11.2016 року, заявник прибув в Україну 10.10.2016 року, йому було запропоновано продемонструвати фото зазначеного листа на його власному телефоні, на який з його слів і було зроблено фото. Заявник продемонстрував фото листа на своєму мобільному телефоні, після чого йому було запропоновано продемонструвати технічні характеристики даного фото в налаштуваннях телефону. Було встановлено, що фото листа, якого заявник надав до територіального підрозділу міграційної служби було зроблено на телефон 18.10.2016 року, а саме вже після прибуття фігуранта в Україну. Як вбачається з арк. 6 протоколу співбесіди від 15.11.2016року заявник змінив свідчення і надав відповідь, що фото було відскановано в Афганістані і знаходилось в месенджері facebook, після чого, 18.10.2016 року, позивач завантажив фото з месенджера facebook на телефон, та зазначив, що він заплутався. Шукачу захисту було запропоновано продемонструвати наявність даного фото у зазначеному месенджері соціальної мережі facebook. Заявник декілька секунд щось шукав у своєму телефоні після чого повідомив, що фото в месенджері facebook продемонструвати не може, оскільки воно не збереглось.

З протоколу співбесіди від 15.11.2016 року вбачається, що більше будь-яких погроз на адресу позивача не надходило. Крім того, заявник повідомив, що в Афганістані познайомився з посередником, ім'я якого не знає, в м. Кабул, куди переїхав після того, як отримав листа з погрозами від «талібів» з яким і домовився про виїзд з Афганістану. Дядько заплатив посереднику 5000 доларів США. Посередник здійснив оформлення необхідних документів. З Афганістану (м. Кабул) літаком дістався Російської Федерації (м. Москва), на території РФ перебував протягом трьох діб, за міжнародним захистом не звертався оскільки спрямовано мав намір потрапити до України. Після чого з РФ (м. Москва) автомобілем виїхав в Україну, точне місце перетину кордону назвати не може, оскільки кордон перетнув таємно поза пунктом пропуску.

Суд зауважує, що позивач ані під час проходження співбесіди, ані в ході розгляду справи в суді не надав ґрунтовних пояснень, а також доказів, з яких би дійсно вбачалося, що його побоювання стосовно загрози своєму життю мають об'єктивне підґрунтя.

Таким чином, суд погоджується з висновком відповідача від 15.11.2016 року та вважа6, що заява громадянина Афганістану ОСОБА_2, є необґрунтованою за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також позивач не наводить жодних фактів щодо можливості застосування до іноземця смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач не надав до суду доказів існування загрози його життю в країні громадянського походження, а також не навів аргументації власних побоювань у разі повернення на Батьківщину, які б ґрунтувались на реальних подіях, прикладах або інших доказах, що можуть свідчити про такі обставини.

Інформацією по країні громадянської належності встановлено, що в регіоні постійного проживання фігуранта (провінція Нангархар, район Сурхруд, с. Шамсапур) спостерігається звільнення місцевості від представників терористичного угруповання ІДІЛ, та вдала взаємодія місцевого населення з представниками сил безпеки Афганістану задля забезпечення безпеки та стабільності в регіоні постійного проживання шукача захисту. ІКП підтверджується, що в провінції Нангархар проводиться активна робота з боку правоохоронних органів Афганістану. Під час інтерв'ю шукач захисту надав інформацію, що з приводу отримання листа з погрозами від «Талібів» до правоохоронних органів не звертався, оскільки це не мало сенсу (арк.6 протоколу-співбесіди від 15.11.2016 року). Разом з чим, згідно з ІКП, в провінцій Нангархар активно реалізуються нові проекти розвитку, що вказує на відсутність соціально-економічної кризи в регіоні: Назва статті: В провінції Нангархар розвивається рибне господарство Сайт: http://afghanistan.ni/doc/l03498.html. Автор: Узагальнена інформація з багатьох джерел, повний список за посиланням в назві статті; Зміст: Інформація про розвиток рибного господарства та створення робочих місць в регіоні. Дата: Останнє оновлення 19.10.2016 року.

Аналізуючи вірогідність переслідування заявника у випадку повернення на Батьківщину, слід зазначити, що під час проведення анкетування 11.11.2016 року шукач захисту вказав, що фізичне насильство на території Афганістану до нього не застосовувалось (арк. 3 анкети від 11.11.2016 року). При цьому, в жовтні 2016 року іноземець вибув з Афганістану до м. Москва (Російська Федерація), де перебував протягом трьох діб до моменту виїзду в Україну. При цьому заявник не звертався за захистом на території Російської Федерації протягом цього періоду часу, оскільки не мав намірів там залишатись (арк. 5 протоколу-співбесіди від 15.11.2016 року). Разом з чим, будь-яких обґрунтованих пояснень щодо неможливості звернення за захистом на території Російської Федерації позивач не наводить.

Згідно даних на арк.7 протоколу-співбесіди від 15.11.2016 року причиною звернення до ГУДМС в Одеській області заявник називає не потребу в міжнародному захисті, а необхідність в отриманні документів для легального перебування на території України, потребу офіційного перебування в Україні, вільного пересування територією України та можливість продовжити навчання.

Суд погоджується з позицією міграційного органу в тому, що, враховуючи перебування на Батьківщині позивача його близьких родичів (батька, мати та сестри) яким нічого не загрожує, посилання ОСОБА_2 на побоювання перебувати в країні походження є безпідставними. Після проведених інтерв'ю та анкетування не виявлено жодних ознак переслідування стосовно особи позивача.

Також суд звертає увагу, що з моменту приїзду в Україну особа не зверталася за захистом, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 07.11.2016 року та постановою про накладення адміністративного стягнення від 07.11.2016 року. Як вбачається з особової справи позивача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту останній звернувся на наступний день після накладення на нього адміністративного стягнення. При цьому встановити точну дату перетину кордону України є неможливим, оскільки позивач перетнув його не легально, прибувши з Російської Федерації. У зв'язку з чим, встановити вчасне звернення особи за захистом є неможливим.

Варто відмітити, що згідно статті 5 Закону №3671-VI особі, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, обов'язок на звернення такої особи із відповідною заявою супроводжується певними часовими межами. Зокрема, в разі перетину державного кордону України в порядку, встановленому законодавством України, це п'ять робочих днів (частина перша цієї статті), а у випадку незаконного перетину - без зволікань, тобто за першої можливості, без необґрунтованих затримок. Однак вмотивованих доводів та доказів щодо підстав тривалого зволікання із зверненням до міграційної служби протягом встановленого судом часу позивачем не наведено та не надано, судом відповідно таких не встановлено.

При цьому відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про безпідставність та невмотивованість побоювань позивача в разі повернення в країну громадянської належності стати жертвою переслідувань, що відповідно і названо ним в адміністративному позові основною причиною втечі з Афганістану.

15.11.2016 року за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до Закону № 3671 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на його батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Натомість під час інтерв'ю позивач неодноразово стверджував, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами він не зазнавав.

Матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що звернення-заява позивача до ГУДМСУ в Одеській області від 08.11.2016р. цілком на законних підставах визнана відповідачем очевидно необгрунтованою, тому рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене Наказом №218 від 15.11.2016р., відповідає вимогам п.6 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та скасуванню не підлягає.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем викладено достатні аргументи та подані докази, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено та підписано 27.03.2017 року.

Суддя М.М. Аракелян

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

27 березня 2017 року.