Справа № 804/2859/16
Суддя: Ляшко Олег Борисович
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2016 р. Справа № 804/2859/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючий суддяЛяшко О.Б.,
при секретаріСтавицькому О.В.,
представника позивача представника відповідача ОСОБА_3, Горобець К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в жовтні 2013 року позивачем отримано акт № 278/04-67-17-03/НОМЕР_5 про результати документальної планової невиїзної перевірки ОСОБА_5 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, на підставі якого податковим органом прийняті оспорювані податкові повідомлення-рішення. Позивач вважає вказані рішення протиправними, необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на висновках, які не відповідають фактичним обставинам, а тому просить суд їх скасувати.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.16р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав позовні вимоги, просив суд адміністративний позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.
Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, в зв'язку з тим, що за наслідками перевірки ФОП ОСОБА_5, контролюючим органом встановлено, що господарські операції між позивачем та його контрагентами не були спрямовані на настання реальних наслідків господарсько-фінансової діяльності, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними. Наявність у позивача податкових накладних та інших документів, за відсутністю виконання істотних умов договору у спірних правовідносинах, не надають йому право на формування відповідних фінансових результатів.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 21.04.16р. слідує, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовані у зв'язку з тим, що судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Судам попередніх інстанцій необхідно належним чином з'ясувати рух коштів по рахунку позивача та первинні документи, якими підтверджено оплату позивачем товару/послуг по господарських операціях з контрагентами. Реальність потребує також, з'ясування того факту, чи справді послуги/роботи отримано від вказаних у первинних документах постачальників. Для цього треба встановити, за яких обставин і в який спосіб налагоджено господарські зв'язки між позивачем та його задекларованими контрагентами, хто персонально брав у цьому участь, допитати відповідних осіб як свідків
Також, звернуто увагу судів на те, що якщо під час розгляду справи буде встановлено, що відповідні роботи справді придбавались позивачем, але не в тих осіб, що зазначені в первинних документах, то такі документи не є достовірними та не можуть підтверджувати право підприємства на податковий кредит з податку на додану вартість.
Враховуючи позицію, викладену в ухвалі суду касаційної інстанції від 21.04.16р., на новому розгляді справи судом першої інстанції, у тому числі додатково, з'ясовано наступі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
З 03.09.2013 року по 30.09.2013 року державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Дніпропетровська головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області проведено документальну планову невиїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, за результатами якої складено акт від 07.10.2013 року № 278/04-67-17-03/НОМЕР_5.
За результатами перевірки податковим органом встановлені порушення ФОП ОСОБА_5:
1. наявність ознак відсутності факту реального здійснення господарських операцій між ФОП ОСОБА_5 та контрагентами-постачальниками і контрагентами-покупцями на протязі 2012 року.
2. п. 177.2, 177.4 ст. 177 з урахуванням п. 44.1, п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2012 рік у сумі 1 016 282,62 грн.
3. п. 187.1 (а) ст. 187, з урахуванням п.п. 195.1.3 п. 195.1 ст. 195, п. 198.6 ст. 198 з урахуванням п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 201.1 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього на суму 1 133 683 грн., у тому числі по періодах:
- у січні 2012 року в сумі 44 391 грн.;
- у лютому 2012 року в сумі 84 912 грн.;
- у березні 2012 року в сумі 76 467 грн.;
- у квітні 2012 року в сумі 121 529 грн.;
- у травні 2012 року в сумі 103 082 грн.;
- у червні 2012 року в сумі 46 940 грн.;
- у липні 2012 року в сумі 115 323 грн.;
- у серпні 2012 року в сумі 119 344 грн.;
- у вересні 2012 року в сумі 100 358 грн.;
- у жовтні 2012 року в сумі 129 413 грн.;
- у листопаді 2012 року в сумі 87 330 грн.;
- у грудні 2012 року в сумі 104 594 грн.
4. п. 160.1, п.160.2 ст. 160, п. 152.8 ст. 152 Податкового кодексу України, а саме під час виплати доходу типу "роялті" нерезиденту - фірмі "TimoCom Soft-und Yardwere GmbH" (Німеччина) по договору № 185598/АНА/А4 від 23.05.2011 року ФОП ОСОБА_5 не утримано та не сплачено до бюджету податок з таких доходів у загальній сумі 631,58 грн., у тому числі: за І квартал 2012 року в сумі 139,55 грн., за ІІ квартал 2012 року в сумі 138,61 грн., за ІІІ квартал 2012 року в сумі 128,31 грн. та за ІV квартал 2012 року в сумі 225,11 грн.
5. п. 44.1, п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України в частині ненадання до перевірки документів, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.
У зв'язку із встановленими в акті перевірки порушеннями податковим органом 30.10.2013 року прийняті наступні рішення:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5), відповідно до здійснюваної діяльності за кодом 63.40.0 займається господарською діяльністю - організація перевезення вантажів та є експедитором.
Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_5 укладено з клієнтами: ТОВ «Будкомплект», ТОВ «Компанія «Агро-союз», ТОВ «Нова торгівельна компанія», ТОВ «Меблева компанія України», ТОВ «КОСМОС», ТОВ «Фактум-Юг», ТОВ «ПРОК-2005», ПП «Нарі» та інші, договори про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажу в міжнародному та міжміському сполученнях, згідно яких, ФОП ОСОБА_5 - експедитор, зобов'язується за замовленням та за рахунок клієнтів виконати послуги, пов'язані з організацією перевезень вантажів клієнта по території України та за її межами, а клієнт зобов'язується оплатити їх.
Позивач на виконання умов укладених з клієнтами договорів про надання транспортно-експедиційних послуг, в перевіряємий період, залучала до організації транспортних послуг таких суб'єктів господарювання: ПВКП "Спецінструмент", ТОВ "Марк-Трейдінг", ТОВ "Бієнор", ТОВ "Євро-Експресс Україна", ТОВ "Гранд-Стар", ПП "Флекс Полімер", ТОВ "Мега Торг", ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8, ТОВ "Торг Консар", ПП "Нарі", ТОВ "Детальсервіс", ПП "Міраж", ПП "Агат-2009", ТОВ "Склопластик", ТОВ "Індастрі Плюс", ТОВ "Авто+", ТОВ "Союз-Орхідея", ТОВ "Акант-Інвест", ТОВ "Тур", ТОВ "Днепроенергостандарт", ПП "МК-Захід", ТОВ "Максі-Транс", ТОВ "Авко" та інші.
Отже, позивач під час виконання вищезазначених договорів на транспортне обслуговування надавав транспортно-експедиторські послуги та був експедитором, який не є довіреною особою перевізника, а виступає як окремий продавець всього комплексу послуг по виконанню або організації виконання транспортно-експедиторських послуг.
Відповідач, стверджує, що позивачем в ході перевірки не підтверджено реального надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення, на виконання укладених ФОП ОСОБА_5 та клієнтами договорів. Окремою підставою для відсутності у позивача права на отримання податкових переваг, за висновками контролюючого органу є відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій, недоліки таких документів, або складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій, тобто відображення у первинних документах недостовірних даних.
Крім того, податковий орган при здійсненні висновків зазначив, що всі надані ФОП ОСОБА_5 первинні документи щодо взаємовідносин по всім контрагентам не відповідають нормам ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в зв'язку з чим зазначає, що документи, які порушують приписи законодавства України, на підставі яких до складу витрат включена вартість послуг, не можуть вважатись документальним підтвердженням таких витрат, а в подальшому бути підставою для формування податкового кредиту.
Позивач не погоджується з такими висновками Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, оскільки такі висновки фактично не підтверджені.
Надаючи правову оцінку правомірності винесення контролюючим органом спірних податкових повідомлень-рішень, слід зазначити наступне.
Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.
Відповідно до підпункту 14.1.156 статті Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Поряд з цим, відповідно до п.п. 177.1-177.2 ст. 177 Податкового кодексу, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Відповідно до п.44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового періоду), визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:
- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
Згідно з пунктом 201.8 статті 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.
Податкова накладна, відповідно до абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Таким чином, вказаними нормами права визначено підстави за яких платник податків має право на віднесення сплачених сум ПДВ, у вартості товарів/послуг, до складу податкового кредиту підприємства. До таких підстав віднесено: наявність господарської операції, понесення витрат, у зв'язку з господарською діяльністю платника, сплата податку на додану вартість у вартості товарів/послуг, факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Стеттею 306 Господарського кодексу України встановлено, що транспортна експедиція є допоміжним видом діяльності, пов'язаним з перевезенням вантажу.
Транспортно-експедиторська діяльність окремо визначена класифікатором за № 63 "Додаткові транспортні послуги та допоміжні операції", підпункт 63.40.0 "Організація перевезення вантажів", що включає в себе "послуги експедитора" та свідчить про те, що такі послуги не є транспортними послугами, так як наказом Держспоживстандарту України від 26.12.2005 року № 375 прямо встановлено чітку відмінність між ними.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезення експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені доручає виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитора; перевізник -фізична або юридична особа, яка взяла на себе зобов'язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажу та їх видачу (передачу) вантажоотримувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником.
Відповідно до ст. 4 Закону транспортно-експедиторська діяльність здійснюється суб'єктами господарювання різних форм власності. Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України.
Відповідно до ст. 929 Цивільного Кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» від 01.07.2004 р. №1955-IV за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. У разі залучення експедитором до виконання його зобов'язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта. За договором транспортного експедирування експедитор може організувати перевезення за одним товарно-транспортним документом вантажів кількох різних клієнтів, які прямують з одного пункту відправлення та/чи в один пункт призначення, за умови, що експедитор виступає від імені усіх цих клієнтів як вантажовідправник та/чи вантажоодержувач. Платою експедитору вважаються кошти сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування. У плату експедитору не включаються кошти перераховані експедитором на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування. Підтвердженням перерахунку транзитних коштів є документи (рахунки, накладні тощо) видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування.
Статтею 931 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір плати експедитору встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, Замовник повинен виплатити розумну плату.
Наявними у справі доказами - договорами про організацію перевезень вантажів автомобільним транспортом (договори транспортного експедирування), укладеними між ФОП ОСОБА_5 та Замовниками; договорами про надання транспортних послуг, укладених між ФОП ОСОБА_5 та Перевізниками для виконання договору транспортного експедирування; рахунками-фактурами; актами здачі-приймання робіт (наданих послуг); замовленнями на надання послуг по організації вантажних перевезень автомобільним транспортом; товарно-транспортними накладними за відповідними господарськими операціями підтверджується, що експедитор ФОП ОСОБА_5 за дорученням та за рахунок Замовника укладала договори з транспортними компаніями-перевізниками (третіми особами) на перевезення вантажів Замовника, одержуючи винагороду за організацію перевезення.
Як встановлено з матеріалів справи, в договорах про організацію перевезення вантажів автомобільним транспортом (транспортного експедирування), зазначено, що ФОП ОСОБА_5 експедитор від свого імені та за рахунок Замовника надає транспортно-експедиційні послуги по організації перевезення вантажів автомобільним транспортом у міському, міжміському та міжнародному сполученні. Експедитор за винагороду здійснює пошук і підбір перевізників, з метою забезпечення доставки вантажів вантажоодержувачам Замовника у міжнародних чи міжміських (по території України) перевезеннях.
На виконання договорів транспортного експедирування ФОП ОСОБА_5, як експедитор, укладала договори на виконання транспортних послуг з перевізниками за дорученням Замовника і за його рахунок.
Направляючи справу на новий розгляд Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 21.04.2016 зазначив про необхідність перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості позивача та його постачальників щодо можливості виконання обумовлених договорами робіт як самостійно позивачем так і його контрагентом, як-от - наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, платежів, супутніх звичайній господарській діяльності будь-якого господарюючого суб'єкта (комунальні платежі, оренда приміщень, послуги зв'язку, управлінські витрати тощо), або ж залучення контрагентами з цією метою третіх осіб та, відповідно, понесення витрат, пов'язаних із таким залученням. Також, належним чином з'ясувати рух коштів по рахунку позивача та первинні документи, якими підтверджено оплату позивачем товару/послуг по господарських операціях з контрагентами. Реальність потребує також з'ясування того факту, чи справді послуги/роботи отримано від вказаних у первинних документах постачальників.
Представник відповідача подав до суду пояснення в яких, зазначив доводи щодо не реальності господарських операцій ФОП ОСОБА_5 з «Компанія «Агро-Союз», ПРАТ «Дніпропетровський комбінат харчових концентратів», ТОВ «Космос» та ТОВ «Будкомплект», суд надав правову оцінку даному доказу з огляду на таке.
Щодо взаємовідносин ФОП ОСОБА_5 з ТОВ «Компанія «Агро-Союз», ТОВ «Космос» та ТОВ «Будкомплект».
01.03.2008р. ФОП ОСОБА_5 (експедитор) уклала договір №2341-08/77 з ТОВ «Компанія «Агро-Союз» (замовник послуг) про надання послуг з перевезення вантажу в регіональному сполученні. На виконання умов договору позивачем надано акт наданих послуг №1362, товарно-транспортну накладну №ВМ-382 від 27.09.12р, податкові накладані, звіти про дебіторським та кредитним операціям по рахунку НОМЕР_6 ФОП ОСОБА_5, рахунки-фактури.
29.08.12р. між позивачем (виконавець) та ТОВ «Космос» (експедитор) укладено договір №2908 ЯГ, за яким виконавець зобов'язується реалізувати транспортно-експедиторське обслуговування, організацію перевезення в міжміському та міжнародному сполученні, а також доставку ввіреного йому експортного, імпортного та транзитного вантажу автомобільним вантажним транспортом до пункту призначення, експедитор зобов'язується за плату та за рахунок замовника оплатити послуги виконавця (ФОП ОСОБА_5) засобами замовника.
Відповідно до договору укладеного між позивачем та ТОВ «Будкомплект», ФОП ОСОБА_5 також, виступає виконавцем, щодо надання транспортних послуг за встановленими маршрутами.
На виконання умов договорів позивач, подав до суду копії договорів, акти здачі-приймання робіт, товарно-транспортні накладні, реєстри виданих та отриманих податкових накладних, податкові накладні, рахунки-фактури, звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, книгу обліку доходів і витрат суб'єкта малого підприємництва-фізичної особи, яка застосовує загальну систему оподаткування, обліку та звітності за відповідний період, банківські виписки та інші первинні документи.
По господарським відносинам позивача з ПРАТ «Дніпропетровський комбінат харчових концентратів», суд встановив, що між ФОП ОСОБА_5, яка виступає як перевізник вантажу та ПРАТ «Дніпропетровський комбінат харчових концентратів» замовник послуг укладено договір-заявку на разове перевезення №1271 від 28.09.12р. На підтвердження виконання умов договору позивачем надано акт здачі-прийняття робіт, податкові накладні, рахунок фактури та звіт по рахунку позивача.
Відповідач, як на підставу не реальності виконання умов договорів зазначених вище, посилається на те, що в товарно-транспортних накладних відсутні данні, щодо вантажно-розвантажувальних операцій, позивачем не надано договору оренди транспортного засобу КАМАЗ держ. НОМЕР_7, яким здійснено перевезення продукції та договору трудових (цивільних) взаємовідносин з гр. ОСОБА_9 та іншими фізичними особами, а тому на думку податкового органу, порушення вищезазначених реквізитів в договорах, заявках-договорах, товарно-транспортних накладних свідчить, про відсутність товару, та його реального переміщення.
Суд критично оцінює твердження відповідача, що порушення реквізитів в товарно-транспортних накладних, актах наданих послуг, свідчить про відсутність товару та його реального переміщення, а тому надані документи не можуть вважатися первиною документацією.
Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р. товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Отже, доводи відповідача відносно недоліків в оформленні наданих позивачем товарно-транспортних накладних при наявності інших документів, які підтверджують факт здійснення позивачем господарських операцій, не є безумовною підставою, яка позбавляє підприємство права сформувати певні фінансові (податкові) результати господарської діяльності.
Таким чином, суд вважає, що господарські операції з надання послуг між позивачем та його контрагентом мали реальний характер, оскільки надання послуг, зазначено у актах наданих послуг та інших первинних документах.
Щодо твердження відповідача, що в актах надання послуг не визначено умови надання послуг, порядку розрахунків та оформлення наданих послуг, то суд звертає увагу на той факт, що сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.
Як на підставу не реальності виконання умов зазначених договорів, відповідач посилається на те, що позивачем не надано трудових угод, щодо використання трудової сили для завантажувально-розвантажувальних робіт, в товарно-транспортних накладних відсутні будь які данні, щодо вантажно-розвантажувальних операцій та відсутність договорів щодо оренди транспортних засобів, як вже було зазначено судом, такі доводи не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки позивачем доведено первинними документами залучення інших виконавців транспортних послуг та не можуть свідчити про нереальність господарських операцій.
Також суд, вважає твердження відповідача про неможливість фактичного здійснення позивачем господарських операцій через відсутність майна та матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з надання послуг по перевезенню вантажів, не спростовують обставин здійснення вказаних операцій, адже така діяльність може здійснюватися не лише за рахунок власних ресурсів, але й за рахунок ресурсів, що належать іншим особам (найманих ресурсів).
Аналіз наведених вище правових норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Згідно із п. 85.6. ст. 85 Податкового кодексу України, передбачено, що у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.
Таким чином, враховуючи вказану норму права та встановивши, що в акті перевірки від 07.10.2013 року не відображений факт складання акта, що засвідчує факт відмови позивача у наданні документів, а також вказаний акт не було надано представником відповідача в судовому засіданні, суд дійшов висновку про безпідставність доводів відповідача щодо ненадання позивачем до перевірки документів, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.
Отже доводи відповідача про ненадання позивачем первинних документів на підтвердження здійснення господарських операцій є безпідставними.
Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Між тим відповідач зазначеного обов'язку не виконав.
За змістом частин 4, 5 ст. 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд дійшов висновку, що поданих позивачем доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 - задовольнити.
Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (код НОМЕР_5) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області сплачений судовий збір у розмірі 458,80 грн. за подання адміністративного позову.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя О.Б. Ляшко