Справа № 810/3906/16
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3906/16 Головуючий у 1-й інстанції: Балаклицький А.І. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

22 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є.,

секретаря Андрієнко Н.А.,

за участю:

представника позивача: Сича О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» до Броварського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, треті особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс-Банк» про зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» на постанову Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року, -

У с т а н о в и в :

ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» звернулося у суд із адміністративним позовом до Броварського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, у якому просило зобов'язати відповідача звільнити з-під арешту майно ОСОБА_3, а саме: земельну ділянку площею 0,1014 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, село Требухів, на яку було накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.03.2016 №50363174.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову та прийняти нову - про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України «Про виконавче провадження».

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Судом установлено, що 08 січня 2008 року між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (Банк) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено кредитний договір №11/02-01-КІ, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 100000,00 (сто тисяч грн. 00 коп.), а позичальник зобов'язується сплачувати за користування кредитом проценти із розрахунку 16 процентів річних, комісійну винагороду та повернути кредит в терміни та на умовах, встановлених цим договором.

Відповідно до пункту 1.4 Кредитного договору від 08.01.2008, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також відшкодування фактично понесених витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги сторони укладають договір іпотеки нерухомості на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, село Требухів, площею 0,1014 га.

У забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та АБ «Банк регіонального розвитку» (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір від 08.01.2008, згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,1014 га, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, село Требухів.

30 вересня 2015 року ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» як управитель активами АБ «Банк регіонального розвитку» відступило ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» відповідно до договору №045 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №11/02-01-КІ від 08.01.2008 свої права вимоги за зобов'язаннями боржника по кредитному договору.

У липні 2016 року між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» як управителем активами АБ «Банк регіонального розвитку» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, посвідчений 08 січня 2008 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу, Бурлакою О.В., за реєстровим №20, який був посвідчений 07.07.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А.

Відповідно до умов вказаного вище договору відступлення права вимоги, первісний кредитор відступає в повному обсязі новому кредитору, а новий кредитор набуває в повному обсязі всі права іпотекодержателя за іпотечним договором та додатковими угодами до нього у зв'язку з укладенням 30 вересня 2015 року між ними договору №045 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №11/02-01-КІ від 08.01.2008.

08.08.2016 року, при зверненні до приватного нотаріуса, позивачу стало відомо, що на земельну ділянку ОСОБА_3, яка є предметом іпотеки за іпотечним договором від 08.01.2008, накладено арешт постановою Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.03.2016 №50363174.

Уважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що накладення арешту на майно ОСОБА_3 в межах виконавчого провадження №50363174, в якому іпотекодержатель не виступає стягувачем, є неправомірним, оскільки ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», ураховуючи положення Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору, має першочергове право на задоволення вартості предмету іпотеки своїх вимог, переважно перед іншими кредиторами.

При цьому, позивач зазначає, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Тому, ураховуючи, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

За ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Частиною 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з ст. ст. 56, 57 Закону України «Про виконавче провадження» на майно, яке перебуває в іпотеці, та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього закону) допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

За ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцнм) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Частиною 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законодавством порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Отже, іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З урахуванням наведених правових норм, колегія суддів дійшла до висновку, що винесення постанови про арешт майна, яке перебуває в іпотеці, оголошення заборони на його відчуження, не перешкоджає реалізації ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями, за визначених умов при дотриманні порядку, встановленого законодавством.

При цьому, судова колегія ураховує, що за ч. 5 ст. 3 закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Тобто, у випадку припинення дії договору іпотеки та невчинення державним виконавцем дій по накладенню на таке майно арешту в рамках виконавчого провадження, стороною якого не виступає іпотекодержатель, з підстав існування іпотеки, в подальшому стане неможливим виконання рішення суду про стягнення з боржника (іпотекодавця) коштів, що призведе до можливості відчуження останнім майна, за рахунок якого повинно бути виконане судове рішення, та порушення прав стягувача.

Однак, на предмет іпотеки, на який накладено арешт в рамках спірного виконавчого провадження, не може бути звернуто стягнення для задоволення вимог боржника у виконавчому провадженні, що не є іпотекодержателем, без урахування першочергового права задоволення вимог іпотекодержателя.

Разом з тим, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

З матеріалів справи убачається, що в даному випадку державним виконавцем вчинялися дії з виконання судового рішення про стягнення заборгованості з боржника, виникнення якої не пов'язане з іпотечним договором, а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року у справі № 6-238цс14.

Отже, ураховуючи, що арешт може бути накладено на все майно особи, яка є боржником за виконавчим провадженням, зокрема, у зв'язку з прийняттям судового рішення, на підставі виконавчого листа та в межах стягуваної суми боргу, дії державного виконавця стосовно винесення постанови про накладення арешту на майно належать до його повноважень та відповідають нормам Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, рішення місцевого суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін на підставі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 206, 212, 254, КАС України, суд,

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.М. Кузьмишина
суддяО.Є. Пилипенко

(Повний текст постанови складено 23 березня 2017 року.)

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Кузьмишина О.М.