Справа № 200/13135/16-а(2а/200/500/16)
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

22 березня 2017 рокусправа № 200/13135/16-а(2а/200/500/16)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Чепурнова Д.В. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України у м.Дніпропетровську на постанову Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2016р. у справі № 200/13135/16-а (2а/200/500/16) за позовом ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України у м.Дніпропетровську про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з адміністративним позовом до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України у м.Дніпропетровську в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків на підставі довідки Територіального управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 16.06.2016 року за №Б-с-1139;

- зобовязати відповідача здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1, починаючи з 01.05.2016р. із розрахунку 90відсотків від заробітної плати в розмірі 27781,42 грн. на підставі довідки Територіального управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 16.06.2016р. за №Б-с-1139, починаючи з 01.05.2016р. (а.с. 2-6).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що відмова відповідача в проведенні перерахунку розміру призначеного довічного грошового утримання в розрахунку 90% від заробітної плати працюючого судді суперечить вимогам законодавства України. Крім того, відповідачем не враховано те, що норми законодавства, на які він посилається в листі від 30.06.2016р., визнані неконституційними і такими, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №4-рп/2007 від 18.06.2007р. (а.с. 5).

Постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено (а.с. 29-34).

Не погодившись з постановою суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, зокрема Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», просить постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 36-37).

Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо посилання останнього на рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016р. №4-рп/2016, адже згідно п.9 зазначеного рішення, закони та інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають, чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, що закріплено ч.2 ст. 152 ОСОБА_2 України. Отже, на час прийняття відповідачем рішення про відмову позивачу в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, тобто на 01.05.2016 року, положення були чинними, адже тільки з 08.06.2016 року з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення вони були визнані неконституційними (а.с.37).

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, що не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи зазначені в апеляційної скарги, просив суд задовольнити її з підстав та мотивів зазначених у ній.

Згідно частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У судовому засіданні заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.12.2014 року ОСОБА_1 відраховано з посади судді Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська у звязку з виходом у відставку, і котрий перебуває на обліку у Центральному обєднаному управлінні Пенсійного фонду України у м.Дніпропетровську, як отримувач щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с. 10-11).

Встановлені обставини справи свідчать про те, що 17.06.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив, провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з 01.05.2016 року відповідно до довідки Територіального управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 16.06.2016р. №Б-с-1139.

У відповідь на вказане звернення, Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську листом- відповіддю від 30 червня 2016 року №П-101 повідомило позивача про відмову у проведенні перерахунку на підставі ч.4 ст. 141 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», якою передбачено, що умови та порядок перерахунку раніше призначеного довічного грошового утримання судді Конституційного Суду України визначаються Кабінетом Міністрів України. Отже, нормами зазначеного закону не передбачено здійснення перерахунку довічного грошового утримання суддям у відставці, крім суддів Конституційного Суду України (а.с. 9).

Вважаючи зазначені дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами спорів та є обовязковим для його виконання, а правові позиції Верховного Суду України є обовязковими для врахування судами інших судових інстанцій і при незгоді суду із ними, така незгода повинна бути мотивованою (а.с. 33).

Колегія суддів погоджується з такими висновками, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_2 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Згідно ст. 22 ОСОБА_2 України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією ОСОБА_2, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У відповідності до ч. 1 ст. 64 ОСОБА_2 України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_2 України.

В силу вимог ст. 126 ОСОБА_2 України незалежність і недоторканність суддів гарантується ОСОБА_2 і законами України.

Проголосивши незалежність і недоторканість суддів, ОСОБА_2 України передбачила однією з гарантій цієї незалежності право судді на відставку (п. 9 ч. 5 ст. 126 ОСОБА_2 України).

З системного аналізу законодавства зміст поняття «право на відставку» слід розуміти як одну із позитивних підстав припинення суддею своїх повноважень з одночасним гарантуванням отримання належного матеріального забезпечення після відставки, а тому право судді на відставку, передбачене у п. 9 ч. 5 ст. 126 ОСОБА_2 України, передбачає припинення повноважень судді, а також призначення належного матеріального забезпечення. При цьому, пенсія за віком, призначена на загальних підставах, не є таким матеріальним забезпеченням.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за своєю правовою природою щомісячне довічне грошове утримання, на відміну від пенсії на загальних підставах, є гарантованою державою щомісячною грошовою виплатою, що служить забезпеченням належного матеріального утримання судді, яка призначається і нараховується державою за результатом багаторічної праці особи саме на суддівській посаді, виплачується лише за умови наявності встановленого законом стажу роботи на посаді судді та є складовою правового статусу судді, як фінансова гарантія незалежності суддів.

Такий висновок ґрунтується на аналізі чинного законодавства, а також рішень Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини.

У відповідності до п. 14 ч. 1 ст. 92 ОСОБА_2 України статус суддів визначається виключно законами України.

Так, у рішеннях Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005, від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Також зазначалось, що щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обовязків судді.

Конституційний Суд України також вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності, а будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 частина третя, речення перше, друге, третє частини п'ятої статті 138 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 08.07.2011 року № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", стаття 2 Закону України № 3668-VI у частині поширення її дії на Закон України від 07.07.2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів"; абзаці другий пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 3668-VI про те, що виплата суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої, третьої статті 42 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-VI "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та без проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, - визнані неконституційними. Тобто, визнано неконституційними, серед іншого, положення Закону № 3668-VI, якими довічне грошове утримання суддів у відставці обмежувалося 80 % розміру від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а також обмежувався розмір пенсії або довічного грошового утримання суддів у відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Отже, вищезазначене свідчить про неодноразове визначення Конституційним Судом України у своїх рішеннях неконституційними законодавчі положення, якими було звужено зміст та обсяг існуючих прав і свобод людини, також і щодо гарантій незалежності суддів та їх відповідного матеріального забезпечення.

08 червня 2016 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 4-рп/2016 щодо конституційності положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці).

У пункті 4 резолютивної частини цього Рішення визначено порядок його виконання, а саме: встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання, - тобто застосовується ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII.

Вказане Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2016 не містить вказівки на те, що при виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який вийшов у відставку до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, Пенсійний фонд України (його територіальні підрозділи) має право перераховувати стаж особи на посаді судді, який був визначений їй відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016 визнано такими, що не відповідають ОСОБА_2 України (є неконституційними), положення п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VІІІ в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, Конституційний Суд України прийшов до висновку, що виключення положення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у звязку зі збільшенням грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, також знижує гарантії незалежності суддів.

Конституційний Суд України у пунктах 5, 6 резолютивної частини Рішення також зазначив, що воно має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у звязку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та що воно є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Приймаючи рішення по суті заявлених апеляційних вимог, колегія суддів виходить із того, що рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами спорів та є обовязковим для його виконання, а правові позиції Верховного Суду України є обов'язковими для врахування судами інших судових інстанцій і при незгоді суду із ними, така незгода повинна бути мотивованою.

Враховуючи правові позиції Верховного Суду України і рішення Конституційного Суду України, з огляду на встановлені судом обставини справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно протиправності дій відповідача щодо відмови позивачу в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків на підставі довідки Територіального управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 16.06.2016 року № Б-с-1139.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що на час прийняття ним рішення про відмову в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці на 01.05.2016 року були чинними, та визнанні неконституційними з 08.06.2016 року, а тому підлягають до застосування всіма юридичними та фізичними особами під час розгляду правовідносин які виникли в травні 2016 року є на думку колегії суддів необґрунтованими, адже спірні правовідносини, які стали предметом спору у даній адміністративній справі, виникли з часу звернення позивача з відповідною заявою до відповідача, тобто 17.06.2016 року, а отже, вже на час коли відповідні положення були визнанні неконституційними рішенням Конституційного суду України від08.06.2016 року №4-рп/2016.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що судом першої інстанції в достатньому обсязі зясовано обставини справи та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, у звязку з чим підстав для його скасування, в межах доводів апеляційної скарги, не має.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160 ,195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, 206 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України у м.Дніпропетровську - залишити без задоволення.

Постанову Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2016р. у справі № 200/13135/16-а (2а/200/500/16) залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлено-24 березня 2017 року.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: С.В. Сафронова