Справа № 815/513/17
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2017-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/513/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії головуючого судді Левчук О.А., суддів Марина П.П., судді Танцюри К.О., розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_10 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 25 листопада 2016 року № 575-16, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_10 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_10, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - відповідач або ДМС України), в якому зазначив, рішенням Державної міграційної служби України від 25.11.2016 року № 575-16 йому повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.01.2017 року він отримав повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області за № 473 від 20.12.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_10 вважає рішення Державної міграційної служби України від 25.11.2016 року № 575-16 є неправомірним та необґрунтованим, оскільки він є громадянином Сирії, постійно мешкав в області Алеппо м. Кубані та в разі повернення в країну походження може стати жертвою свавільного насилля та може підлягати примусовому призову до служби в армії країни або примусово рекрутованим з боку повстанців, тому не може повернутися до країни свого походження з причин загальнопоширеного насильства. ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення не врахувала інформацію по країні походження, адже ситуація в області Алеппо є небезпечною у зв'язку з бойовими діями, яка підтверджує наявність підстав передбачених п. 4, 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захист», а саме загроза життю, безпеці чи свободі особи внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, що є підставою для надання додаткового захисту в Україні.

Представником позивача до суду надано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача надала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви ОСОБА_10 вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що немає підстав вважати, що позивач має обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого ,що принижує гідність, поводження чи покарання. Аобоювання шукача захисту зазнати пртмусвого призову до лав сил Сирії ДМС України вважає сумнівними, адже позивач не навів жодних конкретних фактів або підтверджень щодо ситуації власного вербування до лав збройнихї сил Сирії.

Крім того, відповідач зазначає, що ситуація в Сирії є загальновідомим фактом, але військові дії заполонили не всі міста, залишились і ті які живуть та функціонують у звичайному ритмі. Загальновідома ускладнена ситуація не може бути розглянута як причина для набуття захисту в нашій країні. Шукач захисту має можливість повернутись до країни громадянського походження та стористатися альтернативою внутрішнього переміщення. Позивач не зміг надати до управління обгрунтованих доказів загрози життю, здоров'ю або свободі у разі добровільного повернення на Батьківщину, таким чином звернення за захистом в Україні направлене на тимчасову легалізацію свого положення на території України.

Отже, на думку відповідача, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, про те з огляду на імперативні приписи, сформульовані в статті 6 Закону, суб'кт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні ОСОБА_10 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні визначених ст.128 КАС України та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_10, є громадянином Сирії, уродженець м. Алеппо, район Кубані, національність - курд, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

20 вересня 2013 року позивач звернувся до Головного Управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Рішенням ДМС України № 519-15 від 12.08.2015 року ОСОБА_10 відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, яке 26 листопада 2015 року постановою Одеського окружного адміністративного суду скасовано та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_10 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення суду набрало законної сили 18 лютого 2016 року.

На виконання рішення суду, 09.03.2016 року ДМС України прийнято рішення № 15-16 щодо зобов'язання Головного управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_10 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28 березня 2016 року Головним управління ДМС України в Одеській області видано наказ № 59 про повторний розгляд заяви громадянина Сирії ОСОБА_10 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 98).

05 квітня 2016 року з ОСОБА_10 було проведено співбесіду для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 105-113).

28 квітня 2016 року наказом начальника Головного управління ДМС України в Одеській області продовжено строк розгляду заяви ОСОБА_10 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до отримання відповіді з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи (а.с. 118).

Листом управління Служби безпеки України в Одеській області від 03.08.2016 року повідомлено Головне управління ДМС України в Одеській області, що за результатами проведеної перевірки стосовно громадянина Сирії ОСОБА_10 не отримано відомостей, які б перешкоджли наданню вказаному іноземцю статусу біженця в Україні (а.с. 121).

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_10 № 2013OD0296 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Сирії ОСОБА_10 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (а.с 43-65).

Так, зокрема, аналізом отриманої інформації співробітники Управління дійшли до висновку, що шукач захисту в Сирії ніколи не зазнавав переслідувань або побоювань, підтвердженням зазначеного є неодноразові повернення до країни громадянської належності, наприклад, в липні 2011 року та в червні 2012 року, тоді коли ситуація була вже спокійна. Враховуючи відсутність у зверненні заявника ознак, передбачених п. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», усні твердження заявника щодо відсутності переслідувань на Батьківщині, ні його, ні його родини за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, відповідачем аналізом встановлено, що нестабільна соціально-політична ситуація на Батьківщині заявника, спричинена внутрішнім військовим конфліктом не може бути розглянута як причина звернення заявника за захистом на території України, в той же час не вбачається, що заявник мав чи має на даний момент будь-які проблеми з державними органами, до того ж, заявник, лише припускає, що в нього можуть виникнути проблеми.

Тверження стосовно обставин проведення військових дій, що ймовірно стали причиною його виїзду з країни громадянської приналежності, є непослідовними, суперечливими та вважаються неправдоподібними. Заявник не надав чіткої інформації стосовно характеру, інтенсивності військових дій, які з його слів, відбуваються на території місця його проживання в Сирії, м. Алеппо. В якості обгрунтування власних тверджень стосовно ймовірної неможливості повернення до Сирії, особа надавала лише загальновідому інформацію щодо ситуації, яка склалася наразі на території Сирії, не деталізуючи відомості стосовно обставин, які погрожували чи можуть погрожувати йому особисто, близьким родичам чи іншим жителям району. Таким чином, ситуація в країні громадянської належності заявника не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину.

Що ж стосується тверджень заявника, що у разі добровільного повернення до Сирії йому загрожуватиме примусова служба в армії та участь у бойових діях, то аналіз особової справи вказує на відсутність у заявника регілійних або пацифістських поглядів, які забороняють йому захищати країну. Жодні докази щодо примусового призову заявника до збройних сил у разі повернення до Сирії відсутні, припущення з його боку про можливі проблеми, пов'язані зі службою в армії не є підставою для визнання вказаного елементу цілком правоподібним.

Управління дійшло до висновку, що виїзд шукача захисту з країни громадянської належності був обумовлений загальним станом у країні в цілому, економічними проблемами та бажанням потрапити до економічно-стабільної країни ,отримати роботу з постійними доходами та покращити життя. До того ж заявник лише припускає, що у нього можуть виникнути проблеми, у разі повернення на батьківщину, без надання будь-якої інформації особистого характеру, або з джерел Інтернету, що може будь-яким чином підтвердити зазначене. Враховуючи зловживання процедурою територіальний підрозділ ДМС прийшов до загального висновку, що головною метою звернення шукача захисту була саме необхідність в легалазації на території України, а не потреба в міжнародному захисті. Зазначені заявником факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Сирії, як конвенційний біженець, або особа, яка потребує додаткового захисту, а загострення ситуації в сирії не розглядається як підстава для отримання міжнародного захисту. Крім того, заявник у випадку необхідності має можливість скористатися альтернативою внутрішнього переміщення.

Таким чином, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області встановлено факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні ,у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

25 листопада 2016 року рішенням Державної міграційної служби України № 575-16 висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 21).

24 січня 2017 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 473 від 20 грудня 2016 року (а.с. 11), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Так, відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Висновок Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області, на підставі якого, в тому числі, прийняте оскаржуване рішення № 575-16 від 25 листопада 2016 року ґрунтується на тому, що відсутні доведені позивачем факти серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а нестабільна соціально-політична ситуація на Батьківщині заявника, спричинена внутрішнім військовим конфліктом, не може бути розглянута як причина звернення заявника за захистом на території України, в той же час не вбачається, що заявник мав чи має на даний момент будь-які проблеми з державними органами, до того ж, заявник, лише припускає, що в нього можуть виникнути проблеми пов'язані зі службою в армії, що не є підставою для визнання вказаного елементу цілком правоподібним. Також зазначено, що заявник у випадку необхідності має можливість скористатися альтернативою внутрішнього переміщення.

Проте, на думку суду, ці обставини не можуть бути прийняті до уваги, оскільки Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (ч.5 ст.5) передбачено право особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

При розгляді заяви ОСОБА_10 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту міграційною службою не враховано, що інформація про країну походження, в даному випадку відомості щодо подій у Сирії, належить до загальновідомої інформації.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

В Рекомендації Управління Верховного комісара ООН у справах біженців з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (редакція ІІ) від 27 жовтня 2014 року, зазначено, що ситуація щодо захисту прав людини в Сирії погіршується, і в країні вчиняються порушення, рівносильні злочинам проти людяності, що підкріплюються повною відсутністю відповідальності. До групи ризику належать, зокрема, противники сирійського уряду та особи, які такими вважаються, учасники протестів, активісти та інші особи та їх родичі, яких вважають прихильниками опозиції; цивільні особи та їх родичі, які проживають в міських районах, селах та селищах, які вважаються противниками уряду.

У Доповіді незалежної міжнародної комісії Ради з прав людини з розслідування подій в Сирійській Арабській Республіці від 12 лютого 2014 року зазначено, що урядові війська і проурядові ополченці продовжують здійснювати масштабні напади на цивільних осіб, та систематично скоюють злочини проти людяності у формі вбивств, тортур, зґвалтувань і насильницьких зникнень.

Державна міграційна служба України, приймаючи рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.11.2016 року № 575-16 виходила з того, позивач у країні громадянської належності не перебував членом жодної політичної, громадської, військової та релігійної організації та утисків на батьківщині за жодною з конвенційних ознак не зазнав, виїжджаючи з Сирії, не тікав від небезпеки рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну з метою навчання на території України. Проте, відповідачем не прийнято до уваги той факт, що за час відсутності ОСОБА_10 у країні його походження, який виїхав 21.10.2008року,змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

З огляду на викладене, суд вважає, що в даному випадку щодо позивача наявні конвенційні ознаки, які дають йому право на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідач не врахував, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у Сирії на даний момент: Оперативне Керівництво Ноmе 0ffїсе Великобританії по Сирії від 15.01.2013 року (http://www.unhcr.org/refworld/docid/50f55с8d2.html): "...сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента Асада. З урахуванням ситуації в Сирії, коли заявник є дезертиром з Сирійської армії, або може підлягати призову на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму".

12.03.2015р. у Женеві Верховний комісар ООН у справах біженців ОСОБА_7 ще раз наголосив, що необхідно зробити набагато більше для того аби звільнити сирійців від їхніх жахливих страждань: "Після років, прожитих у вигнанні, сирійські біженці давно витратили свої заощадження і все більша кількість вдається до жебракування, проституції чи дитячої праці, аби вижити. Родини, що належали до середнього класу зараз ледве виживають на вулицях: батько однієї з сімей порівняв життя біженця із потраплянням у сипучий пісок - кожен рух змушує застрягати все сильніше," сказав він.

27.03.2015р. заступник Генерального секретаря ООН з гуманітарних питань Валері Амос на засіданні Ради Безпеки ООН зазначила, що ситуація в Сирії значно погіршилася. Так, в березні 2015 р. більше 2 мільйонів жителів провінцій Алеппо та Даар навмисно позбавили води та електроенергії. Сторони конфлікту цілеспрямовано заважають доставці гуманітарних вантажів на підконтрольних їм територіях (http://www.un.org).

Починаючи з травня 2012 року ситуація в Сирії продовжувала погіршуватись, а рівень насильства різко зріс, поширюючись на більшість великих міст, включаючи Дамаск, Алеппо, Хомс, Дера'а, Хаму, Ідліб і Сувайду. Більшість військових дій сконцентрована в основних містах, розташованих на заході країни, але сільська місцевість також втягується у конфлікт. У брифінгу Міжнародної Амністії йдеться про те, що сирійська армія веде не вибіркове повітряне бомбардування та артилерійські атаки в районі Джабал Аль-Завія, інших частинах Ідлібу та північних регіонах Хами. Представники Міжнародної Амністії стали свідками щоденних не вибіркових авіа ударів та бомбардувань, націлених на міста та села по всьому регіону впродовж свого візиту (у період з 31 серпня по 11 вересня 2012 року).

Кількість людей, що загинули після початку насилля, за повідомленнями, більше 100 тисяч, а 6,8 мільйона людей, або третина населення, потребує гуманітарної допомоги, що значно більше у порівнянні з 1 мільйоном людей - станом на березень 2012 року. Ріст гуманітарних потреб населення особливо помітний в провінціях Алеппо, Риф Дамаск, Идлиб, Дейр-эз-Зор, Хама, Деръа, Ракка, Латакія і Дамаск.

Таким чином, регіон м.Алеппо, в якому проживав позивач та його родина, характеризується надзвичайно високим рівнем насильства (включаючи повітряне бомбардування), через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

Відповідно до п.171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців встановлено, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.

Разом з тим, звертаючись в Україні за захистом, позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні, які, в свою чергу, відповідач не визнав неправдоподібними, до того ж, позивач заслуговує на довіру, оскільки щодо нього не виявлено компрометуючої інформації.

Таким чином, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив, який не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Також, відповідачем, крім співбесід з позивачем та надіслання запитів до територіального Управління Служби безпеки України не вчинено інших дій, спрямованих на отримання додаткових відомостей для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивачки станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, відповідачем не доведено й факту наявності у позивача передбачених ст.6 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підстав для відмови у наданні йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами доказів, встановлених фактів, з урахуванням приписів ст. 11 КАС України, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_10 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 25 листопада 2016 року № 575-16, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_10 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає частковому задоволенню, шляхом зобов'язання відповідача, Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_10 особою, яка потребує додаткового захисту, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, п.6 ст 128, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_10 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 25 листопада 2016 року № 575-16, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_10 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25 листопада 2016 року № 575-16.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_10 особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Левчук

Суддя П.П. Марин

Суддя К.О. Танцюра