Справа № 2а/2370/347/2011
Суддя: Н.Ю. Гриньковська
Дата ухвалення: 2011-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2011 року Справа № 2а/2370/347/2011

14.11.11

09 год. 20 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді Гриньковської Н.Ю.,

суддів: Гараня С.М., Мишенка В.В.,

при секретарі Ільченко С.М.,

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1 (особисто),

представник позивача - ОСОБА_2Я (за довіреністю),

від відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 (за довіреностями),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до державної податкової інспекції у м. Черкаси про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень - рішень, -

встановив:

До Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1, в якій позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, ставить питання про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.12.2010р. №/0 в частині донарахування податку з доходів фізичних осіб в сумі 344734,19грн., а також про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.12.2010р. №/0 в частині донарахування податку на додану вартість в сумі 526538,00грн. та в частині донарахованих штрафних фінансових санкцій в сумі 433737,50грн.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі ФОП ОСОБА_1М.) не погоджується з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями та обґрунтовує позовні вимоги наступним. Позивач вказує, що контролюючим органом під час проведення перевірки не прийнято до складу витрат підприємця понесені останнім витрати на придбання дизельного пального, запасних частин і будівельних матеріалів загалом на суму 2284790,80грн. без ПДВ, в тому числі за 2008 рік 448000грн. та за 2009 рік 1836790,80грн. В обґрунтування таких висновків відповідач вказує, що дизпаливо і запчастини списано платником, проте підтвердження їх фактичного використання в господарській діяльності не надано (відсутні товарно-транспортні накладні, відсутня інформація про автотранспорт на який списані запчастини, відсутня інформація про те де проводився ремонт автотранспорту), в той час як реалізація запчастин, палива і будівельних матеріалів не здійснювалась. Позивач, в свою чергу доводить, що і паливно-мастильні матеріали, і автозапчастини були використані ним саме в господарській діяльності підприємця, основною діяльністю якого є надання послуг з перевезення. Отже, позивач стверджує про помилковість збільшення відповідачем доходів підприємця за 2008 рік на 333,43грн. і за 2009 рік на суму 13103,71грн., безпідставність заниження витрати що повязані з підприємницькою діяльністю за 2008 рік на суму 448000грн. і за 2009 рік на 1836790,80грн., в звязку з чим позивач вважає безпідставними донарахування податку з доходів фізичних осіб на суму 344734,19грн.

Щодо донарахування зобовязання з податку на додану вартість, в обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що ним було сформовано податковий кредит з ПДВ в розмірі 578686,00грн. на підставі належно оформлених податкових накладних, які виписані від імені контрагентів позивача за товарно-матеріальні цінності, що призначалися для використання в господарській діяльності.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники відповідача в ході судового розгляду справи позов не визнали та пояснили, що позивачем відображені в податковій звітності правові взаємовідносини з контрагентами без мети реального настання правових наслідків з метою заниження обєкту оподаткування, несплати податкових зобовязань, що стало наслідком прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, контролюючим органом було проведено документальну планову перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2008р. по 30.06.2010р., про що складено акт №1612/17-21/НОМЕР_1 від 23.12.2010р. (а.с. 65-88 Т.1).

Висновками зазначеної перевірки встановлено наступні порушення допущені позивачем, а саме:

- п.п.4.1 ст.4, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого донараховано податок на додану вартість в період що перевірявся на загальну суму 867475,00грн.;

- ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян»від 26.12.1992р. №13-92, в результаті чого позивачу донараховано податок з доходів фізичних осіб за період що перевірявся на загальну суму 536538,96грн.

За наслідками проведеної перевірки податковим органом прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 29.12.2010р.:

- №/0, яким визначено суму податкового зобовязання по податку з доходів фізичних осіб у розмірі 536538,96грн.;

- №/0, яким визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 1301212,50грн., в тому числі основний платіж 867475,00грн. та фінансові санкції в розмірі - 433737,50 грн. (а.с.60-61 Т.1).

В обґрунтування позовних вимог, щодо невідповідності податкових повідомлень-рішень вимогам законодавства позивачем надано в якості письмових доказів висновок спеціаліста ТОВ «Аудиторська фірма «Бізнес-лайн»від 24.01.2011р. №109 (а.с.12-49 Т.1).

За даними висновку спеціаліста частково підтверджені порушення встановлені в ході проведення перевірки позивача податковим органом, що стало підставою для часткового оскарження прийнятих за наслідками перевірки податкових повідомлень-рішень.

У відповідності до ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян»від 26.12.1992р. №13-92 оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручка у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами.

В переліку документів, які надані ФОП ОСОБА_1 та відповідно використані під час перевірки, відсутні такі види документів, як подорожні листи вантажного автомобіля, розпорядження позивача складені до актів списання товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до Закону України «Про транспортну експедиторську діяльність»від 01.07.2004р. №1955 перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту.

Згідно з п.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»від 16.07.1999р. №996 податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення багажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009р. №207, відповідно до п.1 якої, для водія юридичної або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах серед інших документів мають бути товарно-транспортні накладні (ф. №1-ТН).

Відповідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.1997р. №363 товарно-транспортна накладна (ф. №1-ТН) єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативно-бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обсягу виконаної роботи. Крім того, первинна транспортна документація відноситься до первинних документів, на підставі яких ведеться бухгалтерський та податковий облік.

Як зазначено в акті перевірки та підтверджено висновком спеціаліста, у позивача відсутні товарно-транспортні накладні.

Щодо списання позивачем запасних частин та паливно-мастильних матеріалів суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог п.п.8.7.1 п. 8.7 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»від 28.12.1994р. №334/94-ВР, що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, платники податку мають право протягом звітного періоду віднести до валових витрат будь-які витрати повязані з поліпшенням основних фондів, що підлягають амортизації, у тому числі витрати на поліпшення орендованих основних фондів, у сумі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних фондів станом на початок такого звітного періоду.

Витрати, що перевищують зазначену суму, розподіляються пропорційно сумі фактично понесених платником податку витрат на поліпшення основних фондів груп 2, 3, 4 чи окремих об'єктів основних фондів групи 1 та збільшують балансову вартість основних фондів відповідних груп чи окремих об'єктів основних фондів групи 1 станом на початок розрахункового кварталу.

Підпунктом 8.8.1. пункту 8.1 вище вказаної статті Закону, встановлено, що у разі коли договір оперативного лізингу (оренди) зобов'язує або дозволяє орендарю здійснювати поліпшення об'єкта оперативного лізингу (оренди), частина вартості таких поліпшень у складі витрат, що перевищують суму на поліпшення основних фондів,

визначену згідно з підпунктом 8.7.1 пункту 8.7 цієї статті, включається таким орендарем до балансової вартості: відповідної групи основних фондів у разі, якщо на балансі орендаря обліковується група основних фондів, до якої відноситься такий об'єкт лізингу (оренди); створеної таким орендарем відповідної групи основних фондів у разі, якщо на балансі орендаря не обліковується група основних фондів, до якої відноситься такий об'єкт лізингу (оренди).

При цьому, орендарем не враховується балансова вартість об'єкта оперативного лізингу (оренди), за якою він обліковується на балансі орендодавця.

Відповідно до даних платника, останнім за перевірений період було придбано та відповідно списано дизельного палива на суму 2.359.977,40грн., а також придбано та списано запасних частин на суму 465.459,00грн.

Разом з тим, згідно матеріалів справи, на підставі договору оренди автотранспортного засобу від 05.07.2008р. (орендодавець ОСОБА_5С.) на вантажний автомобіль КАМАЗ-551032, лише використання вказаного автомобілю в господарській діяльності позивача підтверджується належними доказами.

За таких обставин, судова колегія погоджується із висновками податкового органу про безпідставність списання витрат по актах списання запасних частин та пального у обсягах, що не узгоджуються із фактичним підтвердженням використання в господарській діяльності позивача лише одного автомобіля КАМАЗ-551032.

Що стосується податкового кредиту по контрагентам - ПП «Хітці-Агропром»та ТОВ «Іншторм», суд дійшов висновку, що формування податкового кредиту по взаємовідносинам із вказаними контрагентами не підтверджують фактичного здійснення господарських операцій.

Визначення терміну «господарська операція» міститься у ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність», відповідно до якого господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, обовязковою ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 вказаного Закону факти здійснення господарських операцій фіксуються у первинному документі, який є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з положеннями ст. 4 вказаного Закону одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою, відповідно до якого операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

З огляду на зазначені приписи, відображення у первинних документах господарських операцій, які фактично не здійснені, не призводить до зміни майнового стану платника податків, що свідчить про відсутність такої обовязкової умови виникнення права на податковий кредит, як придбання товарів чи послуг. При цьому формальне відображення у первинних документах господарських операцій не підтверджує їх фактичне здійснення.

Податковий кредит відповідно до п. 1.7 Закон України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997р. №168/97-ВР (у подальшому Закон №168) сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобовязання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом. Пунктом 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону №168 передбачено, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8.1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такого платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Обовязковою умовою для включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту відповідно до п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону №168 є підтвердження податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до п.п. 7.5.1 п.7.5 ст. 7 Закону №168 визначено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, за змістом п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону №168 правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на додану вартість на податковий кредит наступають тільки при здійсненні господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що відсутність реального здійснення укладеного між позивачем та контрагентом ПП «Хітці-Агропром»правочину підтверджують пояснення директора ПП «Хітці-Агропром»ОСОБА_6 надані 18.06.2010р. ст. о/у ГВПМ ДПІ у м.Черкаси, в яких він заперечує свою причетність до здійснення будь-яких фінансово-господарських операцій з ФОП ОСОБА_1, а також зазначає, що не виписував ніяких податкових накладних та касових ордерів на імя ФОП ОСОБА_1 Отже, не підтверджується реальний характер поставок товарів (робіт, послуг) ФОП ОСОБА_1 від постачальника ПП «Хітці-Агрохім», що свідчить про укладення угод без мети настання реальних наслідків (а.с.243-244, 245-247 т.І).

Також з пояснень керівника ТОВ «Іншторм»ОСОБА_7, відібраного ст. о/у ГВПМ ДПІ у м.Черкаси 17.06.2010р., вбачається, що жодних фінансово-господарських документів (накладних) на імя ФОП ОСОБА_1 від імені ТОВ «Іншторм»не складалось (а.с. 241-242 т.І).

Врахувавши ті обставини, що позивач не підтвердив реальний характер господарських операцій з ПП «Хітці-Агропром»та ТОВ «Іншторм», суд погоджується з доводами відповідача та приходить до висновку, що фактична поставка товарів (робіт, послуг) не здійснювалась, відтак відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону №168 податок на додану вартість за вказаними господарськими операціями не може бути віднесений до складу податкового кредиту.

При вирішенні справи суд керується принципом законності, відповідно до якого субєкти владних повноважень зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, оцінюючи встановлені фактичні обставини справи у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 29.12.2010р. №/0 та №/0 є законними та обґрунтованими і скасуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 86, 122, 159, 160, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до державної податкової інспекції у м. Черкаси про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку, передбаченому ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Ю. Гриньковська

Судді С.М. Гарань

ОСОБА_8

повний текст постанови виготовлений 21.11.2011р.