Справа № 351/925/16-а, 2-а/351/27/16
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року № 876/1140/17
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: Чопко Ю.Т.

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_3 на постанову Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області про визнання неправомірними дій та скасування розпорядження у частині зменшення розміру пенсії, -

встановив:

10.06.2016 ОСОБА_3 звернулася в суд із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області (далі - УПФУ в Снятинському районі) у якому просить визнати неправомірними дії відповідача та зобов'язати його проводити виплату пенсії відповідно до ч. 1 ст. 50, ч. 4 ст. 54, ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанови Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 25.12.2014 з 03.08.2014 та скасувати розпорядження № 129345 від 14.03.2015 відповідача у частині зменшення розміру пенсії з 03.08.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що постановою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 25.12.2014, яку було залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2015, було задоволено її позов до УПФУ в Снятинському районі, визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови у призначенні, перерахунку та виплаті пенсії ОСОБА_3 згідно ч. 1 ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов'язано його провести перерахунок і здійснити таку виплату, з врахуванням виплачених сум. На виконання рішення суду УПФУ в Снятинському районі видано розпорядження № 129345 від 14.03.2015, яким перераховано пенсію ОСОБА_3 в розмірі 8308, 95 грн з 01.01.2014 по 02.08.2014, з 03.08.2014 пенсію зменшено до 1419, 21 грн, а тому вважає такі дії відповідача неправомірними, у зв'язку з чим, звернулась з позовом до суду.

Постановою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15.11.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову якою позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що випала пенсії позивачу не може бути обмежена будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало його право на отримання державної пенсії, яка призначена відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». При цьому, посилання суду на те, що 02.08.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2014 рік», яким передбачено, що у 2014 році норми і положення ст. ст. 39, 50, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку і розмірах, встановлених КМ України виходячи із наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2014 рік є неправомірними, оскільки із загальних засад права визнається пріоритет законів над підзаконними нормативними актами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, подав письмові доповнення до апеляційної скарги.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. У відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України апеляційний розгляд справи проведено у відсутності відповідача.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 є потерпілою від наслідків Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 30.12.1999.

Постановою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 25.12.2014, яка ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2015 залишена без змін, УПФУ в Снятинському районі було зобов'язано здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_3, згідно з ч. 1 ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 10.05.2014, з врахуванням виплачених сум.

На виконання вказаного рішення управлінням Пенсійного фонду України в Снятинському районі здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_3, як інваліду II групи, захворювання пов'язане з наслідками аварії на ЧАЕС згідно ч. 1 ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст. 67 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 10.05.2014 по 02.08.2014 включно. У зв'язку із змінами в законодавстві з 03.08.2014 розмір пенсії ОСОБА_3 зменшено до 1419,21 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, оскільки позивачу після 03.08.2014 пенсія виплачується в порядку та розмірах встановлених КМ України, а щодо позовних вимог про стягнення коштів за постановою Снятинського районного суду від 25.12.2014, яка ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2015 залишена без змін, то таке стягнення буде подвійною відповідальністю, а таке рішення суду має виконуватись в порядку виконавчого провадження.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 50 цього Закону встановлено, що особам, віднесеним до категорії 1, зокрема, інвалідам 2 групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю. Виплата додаткової пенсії відповідно до ст. 53 зазначеного Закону здійснюється повністю незалежно від заробітку, пенсії чи іншого доходу.

Згідно з п. 4 ст. 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" мінімальний розмір державної пенсії для інвалідів ІІ групи, віднесених до категорії 1, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених п.5 ч.2 ст. 67-1 цього Кодексу), належать видатки на державні програми з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки, запобігання виникненню та ліквідації надзвичайних ситуацій та наслідків стихійного лиха.

Згідно з абз. 8 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 нормативно-правові акти КМ України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема, питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 БК України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти КМ України, прийняті на підставі і на виконання БК України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Стаття 63 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачає, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що починаючи з 01 січня 2014 року Закон України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (до редакції цього Закону від 03.08.2014) не містив жодної норми, яка б обмежувала у 2014 році пряме застосування Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зокрема, статті 50 та 54 вказаного Закону.

Разом з тим, Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" у редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 31.07.2014 №1622-VII (далі - Закон №1622-VII), встановлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону №796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII встановлено, що ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладена в такій редакції: «Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань».

Вищенаведені нормативні акти на даний час є чинними і неконституційними не визнавались, а тому нарахування та виплата позивачу основної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, починаючи з 03 серпня 2014 року передбачена, зокрема, статтями 50 та 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", повинна здійснюватися в порядку та розмірах, визначених відповідними Постановами Кабінету Міністрів України № 1210 та № 112.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин суд апеляційної інстанції посилається на правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в ухвалі "Великода проти України" від 03.06.2014, в якій Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_3 про стягнення коштів в порядку примусового стягнення на підставі постанови Снятинського районного суду від 25.12.2014, яка ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2015 залишена без змін, якою зобов'язано відповідача здійснити позивачу виплату пенсії з 10.05.2014 з урахуванням виплачених сум, то така задоволеною бути не може, з огляду на таке.

Суб'єкт владних повноважень не може бути зобов'язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого рішення, оскільки примусове виконання постанови суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

З наведеного вбачається, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об'єкту порушеного права, тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, при розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не має права зобов'язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки порушуються процесуальні норми КАС України, зокрема те, що виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного розпорядження, оскільки, здійснюючи нарахування та виплату основної та додаткової пенсії позивачу з 10.05.2014 на підставі, у порядку та розмірі, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 № 1622-VII, який набрав чинності 03.08.2014, Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні, як визнання неправомірних дій.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2016 року у справі № 351/925/16-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала в повному обсязі складена та підписана 27.03.2017.