Справа № 2-88/04
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" березня 2017 р. м. Київ К/800/10172/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Пасічник С.С.,

Загороднього А.Ф.,

при секретарі Борілло Ю.В.,

за участю:

представника відповідача Молчанової Н.К.,

провівши в відкритому судовому засіданні касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_5 до Державної податкової адміністрації України (далі - ДПА України) про стягнення вихідної допомоги, середньої заробітної плати за період працевлаштування, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди та витрат на оплату адвоката,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2000 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю, відшкодування моральної шкоди та стягнення сум не виплачених при звільненні.

Рішенням Шевченківського районного суду від 20 серпня 2001 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ДПА України на користь ОСОБА_5 541,80 грн. вихідної допомоги. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 квітня 2002 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення вихідної допомоги скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У зазначеній частині справа розглядалася судами неодноразово, а позивач змінював та доповнював позовні вимоги.

Останнім рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 січня 2004 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову. Стягнуто з ДПА України на користь ОСОБА_5 16 819 грн. та судові витрати в сумі 168,19 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухваленого ним рішення та направлення справи на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що з 1997 року ОСОБА_5 перебував на посаді головного державного податкового інспектора ДПА України. 23 лютого 2000 року його звільнено з вказаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників.

При звільненні позивачу вчасно не зараховано та не виплачено вихідну допомогу.

Згідно з довідкою головного спеціаліста-бухгалтера по заробітній платі ДПА України від 30 березня 2001 року № 381 при проведенні перевірки розрахунку по заробітній платі ОСОБА_5 за лютий 2000 року виявлена технічна помилка, в результаті якої йому не була нарахована вихідна допомога, про що його повідомлено та запропоновано отримати кошти.

22 червня 2001 року ДПА України виплатило позивачу вихідну допомогу в сумі 541,80 грн. та компенсацію у зв'язку з порушенням терміну її виплати в сумі 101,32 грн., а всього 643,12 грн.

Отже, відповідач визнав свої грошові зобов'язання щодо вихідної допомоги, нарахував її та компенсацію за несвоєчасну виплату й позивачем ці кошти отримані. Однак, позивач не погодився з розміром вихідної допомоги, у зв'язку з чим при повторному розгляді справи пред'явив вимоги щодо стягнення недоплачених йому сум та санкцій за затримку розрахунку при звільненні.

Задовольняючи позов в частині стягнення суми вихідної допомоги, апеляційний суд виходив з того, що з 1 січня 2000 року посадові оклади працівників державної служби повинні були встановлюватись в розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 225 від 7 лютого 2000 року, а тому на день звільнення позивача необхідно було провести коригування заробітної плати за грудень 1999 року для виплати вихідної допомоги, відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, надбавка ОСОБА_5 за стаж від суми посадового окладу 40% та надбавка за спеціальне звання радника другого рангу становить 120 грн. (230+120) х 0,4=140 грн. (230 - посадовий оклад, 120 - надбавка); 50% надбавка за особливі умови праці - 175 грн.; 15 % надбавка за наукову ступінь - 35 грн. (230х0,15=35) грн. Отже, основні виплати за січень 2000 року для розрахунку вихідної допомоги становлять 700 грн. (230 +120+140+175+35= 700).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що на день звільнення позивача - 23 лютого 2000 року до виплати підлягала сума в розмірі 700 грн., а не 541,80 грн., у зв'язку чим додатково до відшкодування йому підлягає невиплачена сума у розмірі 158 грн.20 коп. (700-541,8=158,20).

Також, апеляційний суд визнав обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати на період працевлаштування, що передбачено статтею 49-3 КЗпП України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України працівникам, вивільнюваним з підприємств, установ, організацій, при розірванні трудового договору у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці зберігається середня заробітна плата на період працевлаштування, але не більш як на три місяці з дня звільнення з урахуванням виплати вихідної допомоги (стаття 49-3 КЗпП України).

Відповідно до положень статті 49-3 КЗпП України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) позивач має право на отримання середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більш як на три місяці з дня звільнення урахуванням виплати вихідної допомоги. Протягом 3-х місяців після звільнення позивач не працевлаштувався, а тому має право на отримання середньої заробітної плати за вказаний час.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата позивача обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено апеляційним судом, за січень-лютий 2000 року ОСОБА_5 нараховано 1 708,94 грн. У січні було 19 робочих днів, а в лютому 21, отже середньоденний заробіток становить 42,72 грн. (1708,94:40 = 42,72 ). Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що за час працевлаштування з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 563,20 грн. (42,72 х 60=2 563,20).

Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, то задовольняючи позов в цій частині, апеляційний суд дійшов висновку, що фактично розрахунок з позивачем проведений 22 червня 2001 року, а тому до відшкодування підлягає сума в розмірі 14 097,60 грн. (42,72х330=14 097,6).

Задовольняючи позов в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, апеляційний суд виходив з того, що фактично розрахунок з позивачем проведений 22 червня 2001 року, а тому до відшкодування підлягає сума в розмірі 14 097,60 грн. (42,72х330=14 097,60)

Втім, з таким висновком апеляційного суду у цій частині колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Як встановлено апеляційним судом, відповідачем на день звільнення позивача - 23 лютого 2000 року не доплачено частину вихідної допомоги в розмірі 158,20 грн., у зв'язку з чим суд дійшов висновку про її стягнення.

Вказані обставини дають підстави для висновку, що відповідачем при звільненні позивача не було проведено повного розрахунку, оскільки розмір суми належної позивачу при звільненні визначено лише за результатами судового розгляду справи, а тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що днем фактичного розрахунку є 22 червня 2001 року, у зв'язку з чим неправильно встановив період затримки розрахунку (робочих днів/годин), що призвело до невірного визначення розміру суми, яка підлягає відшкодуванню на підставі статті 117 КЗпП України.

З огляду на наведене, рішення суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної категорії справ необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року (справа 6-113цс16), яка, відповідно до приписів статті 244-2 КАС України, є обов`язковою для всіх судів України.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідно до статті 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто позивач повинен надати докази того, що в наслідок порушення відповідачем його законних прав йому: 1) завдано моральних страждань; 2) він втратив нормальні життєві зв'язки; 3) в наслідок порушення трудових прав йому необхідні додаткові зусилля для організації свого життя. Враховуючи те, що позивачем таких доказів не надано, а розмір моральної шкоди визначений позивачем є неконкретизованим, апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Стаття 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

Таким чином, положення статей 599, 611, 614, 624, 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 травня 2014 року (справа 6-43цс14).

А тому доводи касаційної скарги щодо незастосування вказаних вище норм є безпідставними. Тож, апеляційний суд дійшов правильного висновку, відмовивши у задоволенні позовних вимог в цій частині.

У своїй касаційній скарзі, ОСОБА_5, серед іншого, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2013 року, якою відмовлено в задоволенні його клопотання про проведення судово-психологічної експертизи.

Зазначена ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судово-психологічна експертиза у даному випадку не відповідає змісту позовних вимог, а позивачем не надано доказів необхідності роз'яснення питань, що потребують спеціальних знань, відповідно до вимог статті 1 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-ХІІ «Про судову експертизі».

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду, вважає його правильним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом.

Отже, ухвалене апеляційним судом рішення в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню, а справа - направленню до цього ж суду на новий розгляд.

Керуючись статтями 221, 227, 231 КАС України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2013 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді В.В. Швець

С.С. Пасічник

А.Ф. Загородній