Справа № 813/5206/14
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року № 813/5206/14

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання Олійника Ю.В.,

представник позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Бойко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Львівської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 (надалі по тексту - ОСОБА_3, позивач) до Прокуратури Львівської області (надалі по тексту - відповідач), у якій згідно заяви про уточнення позовних вимог просить:

-визнати неправомірними дії Прокуратури Львівської області щодо надання письмової відмови №18/874 від 23.06.2014 року у виплаті ОСОБА_3 грошової допомоги у зв'язку із виходом на пенсію за вислугу років у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожний повний рік роботи прокурором;

-зобов'язати Прокуратуру Львівської області виплатити ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_2, виданий Стрийським МВ УМВС України у Львівській області 18.12.1997 року, ідентифікаційний код НОМЕР_1) грошову допомогу у зв'язку із виходом на пенсію за вислугу років в розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожний повний рік роботи прокурором.

Ухвалою судді від 17.09.2014 року відкрито провадження у справі. Хід розгляду справи відображений в ухвалах суду.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у листі №18/874 від 23.06.2014 року прокуратура Львівської області неправомірно відмовила у виплаті грошової допомоги позивачу на підставі положень Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні». Абзацом третім підпунктом 3 пункту 3 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» частину 16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» виключено. Частина 16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» передбачала, що прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років чи по інвалідності виплачується грошова допомога у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури. Згідно з цим законом зміни, передбачені розділами II і III, набирають чинності з 01 квітня 2014 року, крім: абзацу другого підпункту 3 пункту 3, підпунктів 2 і 3 пункту 8, пункту 23, абзацу другого підпункту 2 пункту 24, пункту 25, підпункту 2 пункту 28 розділу II цього закону, які набирають чинності з 01 травня 2014 року. Отже, на переконання позивача на час його звільнення положення частини 16 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» були чинними, тому його вимога про виплату вихідної допомоги є правомірна.

На заперечення позовних вимог представником відповідача було подано до суду письмові заперечення проти позову, у яких він зазначив, що відмова у виплаті позивачу грошової допомоги за кожен повний рік роботи на прокурорсько-слідчих посадах у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років є правомірною, а тому позовні вимоги є безпідставним. Зокрема, зазначає, що на момент звільнення позивача за вислугою років, ч.16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції 1991 року була виключена, а томубули відсутні законні підстави для нарахування та виплати грошової допомоги у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, додаткових поясненнях та просив позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила, надала пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях на позов та просила суд у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 проходив службу в органах прокуратури України на прокурорсько-слідчих посадах з 1987 року.

28.04.2014 року позивача було звільнено з посади прокурора у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років, що підтверджується наказом прокурора Львівської області №475-к від 28.04.2014 року. Отримання пенсії за вислугу років підтверджується довідкою №384/03-14 від 11.01.2017 року із Стрийського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Львівської області.

22 травня 2014 року позивач подав заяву про виплату йому грошової допомоги зв'язку із виходом на пенсію в розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожний повний рік роботи прокурором.

У листі №18/874 від 23.06.2014 року прокуратура Львівської області відмовила у платі грошової допомоги позивачу, зазначивши, що законних підстав для виплати вищевказаної грошової допомоги немає, оскільки ч.16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» втратила чинність 01.04.2014 року.

Невиконання прокуратурою Львівської області та відмова виконання положень ч.16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо виплати ОСОБА_3 грошової допомоги у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи в органах прокуратури порушує на думку останнього його права та інтереси, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

У відповідності до вимог ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (у редакції від 02.03.2014 року), прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років чи по інвалідності виплачується грошова допомога у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури.

Таким чином, підставами для виплати такої допомоги були: вихід працівника прокуратури на пенсію за вислугою років чи по інвалідності та його звільнення з органів прокуратури.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-VII від 27.03.2014 року внесено зміни в Закон України «Про прокуратуру». Зокрема, згідно абз.2 пп.3 п.3 Розділу II вищезазначену ч.16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» було виключено.

Однак, дані зміни набули чинності 01 травня 2014 року, що вбачається із наступного. Згідно п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення які набирають чинності з 1 травня 2014 року.передумов для економічного зростання в Україні» зміни, передбачені розділами II і III, набирають чинності з 1 квітня 2014 року, крім абзацу другого підпункту 3 пункту З, підпунктів 2 і 3 пункту 8, пункту 23, абзацу другого підпункту 2 пункту 24, пункту 25, підпункту 2 пункту 28 розділу II цього Закону,

Таким чином, на момент звільнення позивача ч.16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» була чинною, а тому відмова прокуратури Львівської області у виплаті грошової допомоги позивачу у зв'язку із виходом на пенсію була неправомірною та необгрунтованою.

Факт набрання вищезазначеними змінами чинності 01 травня 2014 р, підтверджується численною судової практикою. Зокрема, у постанові від 19.10.2016 р. у справі №823/3141/14 Верховний суд України зазначив, що зміни, якими, зокрема, було виключено частину шістнадцяту статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, набрали чинності з 1 травня 2014 року. У вказаній справі позивача звільнено з посади прокурора Маньківського району Черкаської області 25.04.2014 року у зв'язку із виходом на пенсію за вислугу років та останньому не виплачено грошової допомоги у зв'язку із виходом на пенсію за вислугу років.

Даною постановою Верховний Суд України скасував Ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2015 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року та постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року, задовольнив позов позивача, визнав дії прокуратури Черкаської області та Генеральної прокуратури України щодо невиплати грошової допомоги у зв'язку з виходом позивача на пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 5 листопада 1991 року №1789-ХІІ «Про прокуратуру» неправомірними та зобов'язав прокуратуру Черкаської області та Генеральну прокуратуру України нарахувати та виплатити грошову допомогу у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до частини шістнадцятої статті 50-1 Закону України від 5 листопада 1991 року №1789-ХІІ «Про прокуратуру».

Верховний Суд України у цій справі зазначає, що аналогічний правовий висновок містить і постанова Верховного Суду України від 17 травня 2016 року у справі №21-569а16. У даній постанова Верховний Суд України також зазначає, що, зміни, якими, зокрема, було виключено частину шістнадцяту статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, набрали чинності з 1 травня 2014 року.

Таким чином з урахуванням вищенаведеного вбачається, що ч.16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» виключається лише з 1 травня 2014 року.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Із цього приводу, Конституційний Суд України у Рішенні №1-рп/99 від 09.02.1999 року зазначив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 був звільнений 28.04.2014 року, тобто до моменту виключення положень ч.16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», а тому позивач має право на отримання грошової допомоги у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури.

Враховуючи викладене вище та той факт, що відповідачем не встановлено інших порушень чи невідповідностей позивача вимогам Закону України «Про прокуратуру», суд дійшов висновку, що прокуратурою Львівської області неправильно застосовано положення Закону України «Про прокуратуру» та Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», у зв'язку із чим було безпідставно відмовлено у виплаті ОСОБА_3 грошової допомоги у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури.

Згідно ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Тому посилання відповідача на те, що позивач звертався на адресу прокуратури Львівської області із письмовим зверненням з приводу виплати вищевказаної грошової допомоги 26.05.2014 року є безпідставним та не створює жодних правових наслідків для вирішення справи по суті.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту - КАС України) передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Частиною 1 ст.11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства України, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-71, 72, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати неправомірними дії Прокуратури Львівської області щодо надання письмової відмови №18/874 від 23.06.2014 року у виплаті ОСОБА_3 грошової допомоги у зв'язку із виходом на пенсію за вислугу років у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожний повний рік роботи прокурором.

Зобов'язати Прокуратуру Львівської області виплатити ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_2, виданий Стрийським МВ УМВС України у Львівській області 18.12.1997 року, ідентифікаційний код НОМЕР_1) грошову допомогу у зв'язку із виходом на пенсію за вислугу років в розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожний повний рік роботи прокурором.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з Прокуратури Львівської області за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 73 (сімдесят три) грн. 08 коп.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сакалош В.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 27 березня 2017 року.