Справа № 826/12904/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 березня 2017 року № 826/12904/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправними дій та скасування рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Держпраці у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправними дій головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області Марченко Олени при проведенні позапланової перевірки додержання позивачем законодавства про працю, за листом Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області від 12 квітня 2016 року №51/2/1-43741; скасування припису відповідача від 08 липня 2016 року №26-202/771-637.

В обґрунтування позову зазначено, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач не мав права на проведення перевірки позивача та складання за її результатами будь-яких документів.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/12904/16 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах, а представник відповідача не визнала позов та просила відмовити у його задоволенні. Зокрема, як зазначила у відповідному судовому зсіданні представник відповідача, заявлені вимоги не підлягають задоволенню, так як при проведенні перевірки та виданні припису відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, які визначені законодавчо.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, а також відсутність заперечень з боку представників сторін, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

У ході розгляду справи у порядку письмового провадження до суду через канцелярію від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову та докази (у відповідь на судовий запит), які судом долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем, на підставі наказу від 06 липня 2016 року №1176 та направлення на перевірку від 06 липня 2016 року №949, у період із 07 по 08 липня 2016 року проведено позапланову перевірку додержання позивачем законодавства про працю, за результатами якої складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №26-202/771.

Згідно з висновками акту перевірки, позивачем допущено порушення ч. 3 ст. 24, ч. 2 ст. 48 КЗпП, а саме:

- до роботи допущено ОСОБА_3 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У письмових поясненнях ОСОБА_3 від 07 липня 2016 року зазначено, що вона дійсно працює у позивача на посаді швеї із 26 червня 2016 року. Відповідно до письмових пояснень позивача від 07 липня 2016 року, ОСОБА_3 перебуває на стажуванні із 25 червня 2016 року відповідно до трудової угоди. Повідомлення про прийняття працівника на роботу до територіального органу ДФС не подавалося. Наказ чи розпорядження про прийняття ОСОБА_3 на роботу позивачем не видавався. Даний факт підтверджується відсутністю відповідних документів;

- позивачем не ведуться трудові книжки на всіх працівників. Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_3 від 07 липня 2016 року, запис до трудової книжки про прийняття її на роботу не зроблено, а трудова книжка знаходиться безпосередньо у неї. Факт знаходження трудової книжки у ОСОБА_3 підтверджується письмовими поясненнями позивача.

На підставі акту перевірки, 08 липня 2016 року відповідачем видано припис №26-202/771-637, яким позивача зобов'язано у строк до 30 серпня 2016 року усунути виявлені у ході перевірки порушення.

До суду позивач звернувся, оскільки вважає протиправними дії відповідача по проведенню перевірки, адже, за його переконанням, перевірка проведена у період дії мораторію. До того ж, висновки акту перевірки не відповідають дійсності.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №100 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №929-р, функції і повноваження Державної інспекції України з питань праці передані правонаступникам Державній службі України з питань праці та її територіальним органам.

Держпраця України у межах повноважень, передбачених законом, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінсоцполітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання.

Відповідно до п. 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96 (далі - Положення №96), Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи.

Головне управління Держпраці у Київській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці та діє на підставі Положення про таке управління.

Згідно з пп. 6 п. 4 Положення №96, Державна служба України з питань праці здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Відповідно до внесених до ст. 259 КЗпП змін, Державна служба України з питань праці має реалізовувати державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. До набуття чинності постановою Кабінету Міністрів України про затвердження порядку проведення перевірок за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, діє Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затверджений наказом Мінсоцполітики від 02 липня 2012 року №390, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.07.2012 за №1291/21603 (далі - Порядок № 390).

Порядком №390 затверджено форму акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування та форму припису.

Згідно з п. 2 Порядку №390, право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці (далі - інспектор). Інспектор має право на проведення перевірки за наявності у нього службового посвідчення та направлення на перевірку. Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки.

Відповідно до абз. 4 п. 3 Порядку №390, позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення.

У ході судового розгляду справи з'ясовано, що підставою для проведення перевірки додержання законодавства з питань праці у позивача став лист-згода Державної служби України з питань праці від 18 квітня 2016 року №4473/4/4.2-ДП-16, а також наказ від 06 липня 2016 року №1176 та направлення від 06 липня 2016 року №949.

Як вже зазначено вище, за результатами перевірки встановлено порушення ст.ст. 24, 48 КЗпП, результатами перевірки оформлені актом, на підставі якого складено припис.

З наявних у матеріалах справи копій акту та припису вбачається, що позивач відмовився від їх підписання.

Розглядаючи питання правомірності проведення перевірки позивача, суд зазначає наступне.

Закон України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон №71-VIII), на який посилається позивач у своєму позові, направлений на врегулювання відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів.

Так, п. 3 Прикінцевих положень вищезазначеного Закону встановлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Зазначене обмеження не поширюється: з 01 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість; з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи-підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі - ПК України), з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Також, має місце те, що відповідно до п. 41.1 ст. 41 ПК України, контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, його територіальні органи. Органами доходів і зборів є Державна фіскальна служба України та її територіальні органи.

Застосовуючи словосполучення «контролюючі органи» у п 3 Прикінцевих положень Закону №71-VIII, законодавець не уточнює на які саме контролюючі органи розповсюджуються встановлені обмеження та не містить положень про те, що поняття «контролюючі органи», що вживаються у тексті цього Закону, необхідно розуміти у визначенні п. 41.1 ст. 41 ПК України.

З огляду на викладене, наведене поняття слід застосовувати у розумінні п. 1 Указу Президента України «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» від 23 липня 1998 року №817/98 (далі - Указ №817/98), відповідно до якого, контролюючі органи - органи виконавчої влади, уповноважені від імені держави здійснювати перевірку фінансово-господарської діяльності суб'єктів підприємницької діяльності.

Проте, Державну службу України з питань праці та її територіальні органи не можна розглядати у розумінні поняття «контролюючі органи», визначеного п. 1 Указу №817/98, оскільки проведення перевірок фінансово-господарської діяльності суб'єктів підприємницької діяльності не входить до їх повноважень.

Отже, твердження позивача про те, відповідач є контролюючим органом, а тому на його перевірки розповсюджуються обмеження, встановлені п. 3 Прикінцевих положень №71-VIII, є помилковими.

Крім того, слід приймати до уваги те, що у відповідності до ст. 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», дія цього Закону поширюється на відносини, пов'язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

При цьому, згідно з ч. 2 вказаної статті, дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають, зокрема, під час здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення.

Слід звернути увагу, що вказану частину доповнено словами «державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення» відповідно до Закону України 28 грудня 2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності із 01 січня 2015 року.

Аналізуючи вказані норми права у їх сукупності, слідує висновок, що Державна служба України з питань праці та її територіальні органи не є контролюючими органами в розумінні п. 1 Указу №817/98, а на проведення перевірок додержання законодавства про працю, що проводяться з метою здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення, не поширюється дія Закону України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

З огляду на викладене, дія положень п. 3 Прикінцевих положень Закону №71-VIII не поширюється на Державну службу України з питань праці та її територіальні органи при здійсненні перевірок додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю.

Суд зазначає, що у 2015 році діяв мораторій на проведення перевірок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб-підприємців контролюючими органами, в тому числі Державною службою України з питань праці та її територіальними органами у відповідності до Закону України від 28 грудня 2014 року №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

Пунктом 8 Прикінцевих положень цього Закону визначено, що перевірки підприємств, установ, організацій, фізичних осіб-підприємців контролюючими ) органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня - червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки. Обмеження щодо перевірок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб-підприємців контролюючими органами, зокрема й Держпраці, тривало протягом січня - червня 2015 року; дія вищевказаного мораторію закінчилась 30 червня 2015 року, а тому на час проведення відповідачем позапланової перевірки позивача будь-яких обмежень не існувало.

Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позапланова перевірка позивача проведена відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки на час її проведення не існувало будь-яких обмежень щодо проведення перевірки.

Стосовно помилковості висновків відповідача, зроблених за результатами перевірки позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 24, ст. 48 КЗпП, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після початку проходження стажування.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Трудові книжки ведуться на студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності.

На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи.

Суд зазначає, що у ході судового розгляду справи позивачем не надано доказів того, що висновки відповідача є помилковими, а саме не надано суду відповідних документів, які б спростували такі висновки. Твердження позивача про вчинення працівником відповідача тиску на ОСОБА_3 та позивача при відібранні у них пояснень, за переконанням суду, є безпідставними, адже належних та переконливих доказів (наприклад звернення до правоохоронних органів із відповідними заявами), які б підтвердили вчинення такого тиску, суду не надано. Надані у ході судового розгляду справи заяви, завірені приватним нотаріусом не є тими доказами, які можуть спростувати зафіксовані відповідачем висновки, до того ж, вони викликають у суду сумнів щодо добросовісності їх складання.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та обставин суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправними дій та скасування рішення є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.І. Келеберда