Справа № 314/7596/16-а(2-а/314/60/2016)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2017 рокусправа № 314/7596/16-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

за участю представників:

позивача: - не з'явився,

відповідача: - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2016 року

у справі №314/7596/16-а

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся у Вільнянський районний суд Запорізької області з позовом до управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області про визнання дій протиправними щодо відмови в розрахунку пенсії за віком з урахуванням вимог частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зобов'язання провести перерахунок пенсії за віком 19 жовтня 2016 року відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за три останні роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком та стягнути судові витрати.

Постановою Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2016 року, прийнятою у порядку скороченого провадження, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

19 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області з заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до розпорядження №62220 від 28 жовтня 2016 року, відповідач при обчисленні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застосував показник середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні сумі 1197,91 грн. за 2007 рік (а.с. 13).

Також, управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області, листом від 24 листопада 2016 року №63/С-5 повідомило позивача про застосування показника середньої заробітної плати за 2007 рік - 1197,91 грн. (а.с. 10).

Вважаючи дії відповідача щодо застосування показника середньої заробітної плати по Україні за 2007 рік неправомірними, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач правомірно застосував показник середньої заробітної плати за 2007 рік, який враховувався підчас призначення попереднього виду пенсії, оскільки в законодавстві відсутнє поняття «перепризначення», а в випадку позивача відбулося саме переведення з одного виду пенсії на інший.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з позицією суду першої інстанції та зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали інвалідами за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.

Члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Відповідно до статті 1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

При цьому, згідно зі статтею 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший.

Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», однак у випадку із заявою ОСОБА_1 мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 призначено пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» він звернувся вперше у 2016 році.

Крім того, після призначення пенсії за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ОСОБА_1 продовжував працювати (а.с. 6-8) та сплачував у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, що не заперечується відповідачем.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 31 березня 2015 року у справі № 21-612а14.

Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області не мало підстави для застосування показника середньої заробітної плати за 2007 рік при призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком у 2016 році, у зв'язку з чим у відносинах з позивачем діяло протиправно.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування постанови суду з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За змістом статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частина 3 цієї статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до глави 6 Кодексу адміністративного судочинства України склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів.

Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Водночас, на підтвердження понесених витрат за отриману правову допомогу позивачем додані копії договору про надання юридичних послуг від 02 листопада 2016 року №403 (а.с. 11), квитанцій до прибуткових касових ордерів від 02 листопада 2016 року №403/1 (200 гривень, консультація, витрачений час - 0,5 години); від 21 листопада 2016 року №403/2 (200 гривень, складання заяви до відповідача, витрачений час - 0,5 години), від 25 листопада 2016 року №№403/3 (300 гривень, ознайомлення з нормативно-правовою базою, витрачений час - 1 година) та 403/4 (500 гривень, складення адміністративного позову, витрачений час - 1 година), від 10 січня 2017 року №403/5 (1000 гривень, складення апеляційної скарги, витрачений час - 2 години), розрахунки витрат на правову допомогу (а.с. 11, 12, 14, 50, 51).

Указаними документами визначені об'єми, кількість та види конкретних послуг, наданих адвокатом. При цьому, сплата позивачем за ці послуги коштів у сумі 2200 гривень підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера, що мають необхідні та достатні реквізити фінансового документа.

Також суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що витрати на правову допомогу не перевищують граничні розміри, визначенні законодавством.

Крім того, позивачем сплачено згідно з квитанцією від 25 листопада 2016 року №1226 за подання адміністративного позову 551,20 гривень та квитанцією від 10 січня 2017 року №1636 за подання апеляційної скарги 606,32 гривень, що відповідає ставкам судового збору встановленим Законом України «Про судовий збір» (а.с.1, 44).

Отже, ОСОБА_1 понесені судові витрати у справі у вигляді сплати судового збору за подання адміністративного позову й апеляційної скарги у загальній сумі 1157,52 гривень та витрат на правову допомогу у сумі 2200 гривень, які підлягають стягненню на користь позивача з управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області.

Керуючись статтями 94, 195, 196, 198, 202, 207, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області щодо відмови ОСОБА_1 у розрахунку пенсії за віком з урахуванням вимог частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області здійснити перерахунок ОСОБА_1 пенсії за віком з 19 жовтня 2016 року відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком - 2013-2015 роки та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1157,52 гривень та витрати на правову допомогу у сумі 2200 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим