Справа № 621/162/17
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 р. Справа № 621/162/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Донець Л.О. , Мельнікової Л.В.

за участю секретаря судового засідання Дорошенко Д.О.

представника відповідача - Лісового О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у м.Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області на постанову Зміївського районного суду Харківської області від 13.02.2017р. по справі №621/162/17

за позовом ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області

про визнання протиправними дій та рішення суб'єкта владних повноважень, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року;

- скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року від 12.01.2017 року;

- зобов'язати УПФУ в Зміївському районі Харківської області призначити позивачу пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року з 27.12.2016 року, тобто з дати звернення, виходячи із розрахунку 80 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією;

- стягнути з Державного бюджету України витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 27.12.2016 року він звернувся до відповідача з належним пакетом документів за призначенням пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 (далі - Закон України №1789-ХІІ). Листом від 12.01.2017 року відповідач повідомив, що рішенням відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області від 05.01.2017 року у призначенні пенсії відмовлено. Відмову відповідач мотивував тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ визначено, що з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру», не підлягають призначенню. Не погодившись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вказує, що має право на призначення пенсії за вислугу років, оскільки у період із 29.08.1992 року по 29.06.1996 року він навчався на денному факультеті № 1 у Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого за спеціальністю «Правознавство», починаючи з 14.08.1996 року працював на прокурорських посадах: стажиста помічника прокурора міста Полтави, помічника прокурора Київського району м.Полтави, старшого помічника прокурора Фрунзенського району м.Харкова, старшого слідчого прокуратури Фрунзенського району м. Харкова, старшого помічника прокурора Комінтернівського району м. Харкова, помічника прокурора Зміївського району Харківської області, старшого прокурора прокуратури Зміївського району Харківської області. На час звернення, вислуга років становила 21 рік 2 місяці 29 днів, у тому числі на посадах прокурорів. Проте, ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років, в порівнянні зі ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року) з 20 до 22 років 6 місяців, що, на думку позивача є звуженням його прав в розумінні Конституції України.

Постановою Зміївського районного суду Харківської області від 13.02.2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Зміївському районі Харківської області щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України № 1789-ХІІ.

Скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України у Зміївському районі Харківської області про відмову в призначенні пенсії позивачу за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 12.01.2017 року.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Зміївському районі Харківської області призначити позивачу пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України № 1789-ХІІ з 27.12.2016 року, тобто з дати звернення, виходячи із розрахунку 80 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Зміївського районного суду Харківської області від 13.02.2017 року та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що оскільки позивач звернувся з заявою про призначення пенсії в період дії Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014, то саме норми цього Закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014 встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Згідно наданих документів, стаж роботи позивача на дату звернення становить 21 рік 02 місяці 29 днів. Таким чином, враховуючи, що станом на час звернення із заявою про призначення пенсії позивач не мав встановлену законом вислугу років, то відповідач правомірно відмовив у призначенні пенсії. Крім того, відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIIІ від 02.03.2015 року з червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначались, зокрема, згідно із Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру». У зв'язку з викладеним, з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про державну службу», «Про прокуратуру» не призначаються, а раніше призначені пенсії до 01.06.2015 року - не перераховуються. Вищезазначені норми Закону є діючими, рішенням Конституційного суду України чи іншим законом скасовані не були, а отже підлягають обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України та всіма органами державної влади на території України.

Позивач правом надання письмових заперечень на апеляційну скаргу не скористався.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що 27.12.2016 року позивач звернувся до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ.

Рішенням відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області від 05.01.2017 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії через відсутність у позивача необхідного стажу. Також зазначив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ визначено, що з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру», не підлягають призначенню.

Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача з 27.12.2016 року права на призначення пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України № 1789-ХІІ із розрахунку 80 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією, оскільки перебуваючи на службі в органах прокуратури позивач мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувалися нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001 року), і які були звужені статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

На час звернення позивача за призначенням пенсії вступив в силу Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі - Закон України 1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015 року. Статтею 86 цього Закону визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону № 1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст.86 Закону України № 1697-VII).

Таким чином, для призначення пенсії за вислугу років, працівник органів прокуратури, звертаючись за призначенням пенсії в період з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року (як це мало місце у спірних відносинах) повинен мати на день звернення вислуги не менше, ніж 23 роки, при цьому стаж його роботи на посадах прокурорів повинен становити не менше 13 років.

Як встановлено частиною 6 статті 86 Закону України № 1697-VII, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Матеріалами справи підтверджено, що загальний стаж роботи за вислугу років позивача на день звернення до Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області, тобто на 27.12.2016 року, складає 21 рік 02 місяці 29 днів.

Отже, загальна вислуга років позивача становить менше, ніж 23 роки, а відтак недостатня для призначення йому пенсії за вислугу років.

При цьому, положення статті 50-1 Закону України №1789-ХІІ, на який посилається позивач, в останній редакції кореспондують вищенаведеним нормам ст.86 Закону України № 1697-VII, оскільки також встановлюють вислугу 23 роки для осіб, які звернулись за пенсією з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року.

Таким чином, відповідачем вірно зазначено, що у позивача на день звернення відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років як відповідно до ст. 86 Закону України №1697-VII.

Крім того, слід відмітити, що згідно з підпунктом 1 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України № 1697-VII визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, Закон України №1789-ХІІ, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів.

Колегія суддів зазначає, що з заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач звернувся 27.12.2016 року, тобто в період, коли втратили чинність норми Закону № 1789-ХІІ, на підставі яких призначалися пенсії за вислугу років працівникам прокуратури.

Відповідно до ст.58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Даючи оцінку спірним відносинам у цій частині, необхідно виходити з позиції Конституційного Суду України наведеній у пункті 2 мотивувальної частини рішення у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-7/99, викладеної стосовно дії загально - правового принципу норми права у часі. Позиція Конституційного Суду України за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним, чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

На підставі викладеного, виходячи з вищенаведених висновків Конституційного Суду України, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач обґрунтовано розглянув заяву позивача на підставі діючих на час її розгляду положень закону, що регулює пенсійне забезпечення працівників прокуратури - ст. 86 Закону України № 1697-VII.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача про необхідність застосування до спірних відносин Закону України № 1789-ХІІ в редакції 2001 року.

Колегія суддів відмічає, що на даний час норми ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, в частині підстав та порядку призначення пенсії втратили чинність, можуть враховуватись лише в частині вирішення питань про зарахування окремих періодів стажу до складу вислуги років (протягом яких діяли ці норми) та не можуть бути застосовані при вирішенні заяви позивача про призначення пенсії.

Крім того, згідно з п. 5 Перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Зазначені положення Закону України № 213-VIII були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та неконституційними (за виключенням положень, які обмежували призначення довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій та статус суддів") визнані не були.

Колегія суддів вважає відхиляє посилання позивача, з якими погодився суд першої інстанції, на рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо у справі за конституційними поданнями 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 58, 60 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 8, 9 частини першої статті 58 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" і підпункту 1 пункту 1 Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), в зв'язку з тим, що останнє не підлягає застосуванню у спірних відносинах, виходячи з наступного.

Так, у рішенні 5-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Тобто, Конституційний суд висловився щодо неможливості звуження пільг, компенсацій і гарантій, право на яке виникло у громадянина та якими громадянин вже користується.

В свою чергу, на час внесення до Закону України №1789-XII змін (в частині визначення права на пенсійне забезпечення за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років) та на час прийняття Закону України № 1697-VII (якій містить аналогічну норму) позивач не набув право на отримання пенсії за вислугу років. А відтак, не відбулося звуження змісту та обсягу його права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Відповідно до статті 22 Загальної Декларації прав людини, кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах "Аррас та інші проти Італії", "Сухобоков проти Росії").

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою Великоди Валентини Ніканорівни проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року щодо частин скарг заявниці стосовно невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року щодо нарахування та виплати заявниці пенсії у розмірі, встановленим статями 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Цим же рішенням Європейського суду з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 р. N 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".

У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Цим Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу VІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 23 грудня 2010 року № 2857-VІ з наступними змінами.

У іншому рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що …однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в цьому Рішенні вказано, що …суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26.12.2011 N 20-рп/2011).

З урахуванням встановлених обставин, наведених вище норм матеріального права та правових висновків Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України, у відповідача по справі були відсутні підстави для призначення позивачеві пенсії за вислугою років.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність обов'язку сплачувати податок.

Натомість, відповідач, будучи суб'єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність оскаржуваного рішення, яке є предметом оскарження позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку щодо наявності у позивача з 27.12.2016 року права на призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ виходячи із розрахунку 80 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, серед іншого, порушення норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що постанова Зміївського районного суду Харківської області від 13.02.2017р. по справі №621/162/17 не відповідає вимогам ст.159 КАС України, а тому відповідно до вимог ст. 202, ч.2 ст. 205 КАС України підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області задовольнити.

Постанову Зміївського районного суду Харківської області від 13.02.2017р. по справі №621/162/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області про визнання протиправними дій та рішення суб'єкта владних повноважень, зобов'язання вчинити певні дії.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Донець Л.О. Мельнікова Л.В.

Повний текст постанови виготовлений 27.03.2017 р.