Справа № 813/166/17
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2017-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2017 року справа № 813/166/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Новак Л.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника прокуратури - Бойко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому з асіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Прокуратури Львівської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що звільнення його з посади є незаконним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вважає, що: має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці ніж інші спеціалісти які залишалися працювати; є сімейною особою, має двох і більше утриманців, а саме малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, дружину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2., яка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною ОСОБА_4, та двох батьків пенсіонерів за віком ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4. Вказує, що він є: особою, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівником з тривалим безперервним стажем роботи в даній установі; навчається у вищому учбовому закладі без відриву від виробництва, а саме здобуває третю вищу освіту у Львівському національному університеті імені Івана Франка на юридичному факультеті за напрямком правознавство. При проведенні звільнення роботодавець був вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника, що не було зроблено. На день подання позовної заяви на сайті прокуратури Львівської області у рубриці державної служби, висвітлено вакансія на посаду, яку займав позивач, що також підтверджує незаконність звільнення. Питання про звільнення позивача не погоджувалося з органом профспілки, членом якої він є.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили уточнені позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, мотивуючи тим, що виходячи з порівняльної таблиці встановлено, що у ОСОБА_1 виконання своїх посадових обов'язків не налаштоване на досягнення очікуваних результатів, а має характер лише відбування робочого дня, що негативно впливає на продуктивність праці і на рівень кваліфікації працівника та на здатність витримувати робочі психоемоційні навантаження. Відповідно до вимог статті 49 КЗпП України ОСОБА_1 14 вересня 2016 року попереджено про наступне вивільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. ОСОБА_1 запропоновано іншу роботу в органах прокуратури області. Упродовж 2 місяців з часу вручення попередження від позивача згоди на зайняття однієї з запропонованих вакантних посад не надходило. Зазначає, що звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста інформаційних технологій прокуратури Львівської області проведено відповідно до вимог чинного законодавства. Твердження позивача та його представника про те, що процедуру вивільнення позивача у зв'язку з скороченням чисельності або штату працівників прокуратурою не додержано вважає голослівним та необгрунтованим. Просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доводи позивача та представника позивача, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, заперечення відповідача та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив такі правовідносини.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 наказом прокуратури Львівської області №707к від 14.04.2016 "Про призначення ОСОБА_1." призначений на посаду головного спеціаліста відділу інформаційних технологій прокуратури Львівської області. В органах прокуратури позивач працював з 12.09.2012.

Наказом Генеральної прокуратури України від 08.08.2016 №115ш з метою удосконалення організації роботи прокуратури Львівської області скорочено у штатному розписі відділу інформаційних технологій прокуратури Львівської області одну посаду головного спеціаліста та зараховано до резерву Генеральної прокуратури України.

13 вересня 2016 року позивача попереджено про наступне вивільнення з 13.11.2016 у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, яке він отримав 14.09.2016 та запропоновано йому іншу роботу в органах прокуратури області, зокрема:

посаду головного спеціаліста відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи на час перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку; посаду головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Стрийської місцевої прокуратури; посаду спеціаліста Львівської місцевої прокуратури №1; посаду спеціаліста Червоноградської місцевої прокуратури на час відпустки з основного працівника для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до довідки прокуратури впродовж 2 місяців з часу вручення попередження від ОСОБА_1 згоди на зайняття однієї з запропонованих вакантних посад не надходило.

Наказом прокуратури Львівської області від 11 листопада 2016 року №2487к "Про звільнення ОСОБА_1." позивача звільнено з посади головного спеціаліста інформаційних технологій прокуратури Львівської області з 15 листопада 2016 року у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу про працю України.

15 листопада 2016 року ОСОБА_1 ознайомлено з наказом про звільнення і видано трудову книжку.

Вважаючи звільнення незаконним, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, систему прокуратури України, а також порядок звільнення прокурора з посади, припинення, зупинення його повноважень на посаді, визначено Законом України "Про прокуратуру".

Відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно з частиною 1 статті 60 Закону України "Про прокуратуру" прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; прокурор не успішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Пунктом 2 частини 2 статті 51 Закону №1697-VII встановлено, що особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, є керівник регіональної прокуратури - щодо прокурорів відповідної регіональної прокуратури та прокурорів місцевих прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратури.

Спірні правовідносини окрім норм Закону України "Про прокуратуру", регулюються також Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України). При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, однак трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Виходячи з положень зазначеної норми, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе у випадку змін в організації і праці. Під змінами в організації виробництва і праці мається на увазі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення численності або штату працівників.

Відповідно до статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України).

При цьому, скорочення чисельності та скорочення штату не тотожні поняття, адже скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій; при цьому, одночасно можуть вводитись інші посади, спеціальності, професії, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватись, а в окремих випадках навіть збільшуватись.

При звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України необхідним є додержання порядку вивільнення працівників, встановлених статтями 40, 42, 49-1 КЗпП України.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення , згідно з якими розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як встановлено судом, наказом Генерального прокурора України від 08.08.2016 року №115ш в структурі прокуратури Львівської області скорочено одну посаду головного спеціаліста відділу інформаційних технологій прокуратури Львівської області, яку обіймав позивач.

Згідно типового штатного розпису прокуратури Львівської області станом на 10.06.2016 року у відділі інформаційних технологій передбачено три штатні посади головних спеціалістів.

Порядок вивільнення працівників регламентовано статтею 49-2 КЗпП України. Так, згідно частин 1-3 даної статті, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

В матеріалах справи міститься копія попередження про звільнення позивача №11-849 вих 16 від 13.09.2016 року. Позивач ознайомився зі вказаним попередженням 14.09.2016 року, що ним не заперечується.

Окрім цього, у вказаному попередженні ОСОБА_1 запропоновано 4 вакантних та тимчасово вакантних посад в органах прокуратури Львівської області, зокрема: посаду головного спеціаліста відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи на час перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку; посаду головного спеціаліста з питань захисту державних таємниць Стрийської місцевої прокуратури; посаду спеціаліста Львівської місцевої прокуратури №1; посаду спеціаліста Червоноградської місцевої прокуратури на час відпустки з основного працівника для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Всі вище перелічені посади були вакантними чи тимчасово вакантними станом на 13.09.2016 року. Доказів того, що станом на 13.09.2016 року в апараті прокуратури Львівської області були вакантними й інші посади позивачем суду не подано, а судом з поданих відповідачем доказів не встановлено. Як встановлено судом вище, впродовж 2 місяців з часу вручення попередження від ОСОБА_1 згоди на зайняття однієї з запропонованих вакантних посад не надходило, що підтверджується довідкою прокуратури від 23.01.2017.

Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд України в постанові від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15 висловив правову позицію, згідно якої власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2487цс15, відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, в тому числі і вакантні посади осіб, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною.

Однак, ОСОБА_1 були запропоновані вакантні та тимчасово вакантні посади лише на час пред'явлення попередження про звільнення позивача №11-849 вих-16 від 13.09.2016. Будь-яких інших документів, які б свідчили про здійснення прокуратурою Львівської області пропозицій вакантних та тимчасово вакантних посади позивачу згідно вимог статті 49-2 КЗпП України персонально під розписку про ознайомлення в період з дня попередження ОСОБА_1 про його звільнення 14.09.2016 до самого дня звільнення - 15.11.2016, представники відповідача суду не надали.

При цьому, суд, з огляду на заперечення представників відповідача про те, що відповідачем виконано обов'язок, передбачений статті 49-2 КЗпП України щодо пропозицій в день попередження про наступне вивільнення всіх вакантних посад, що мало місце 13.09.2016, зазначає про те, що відповідно до системного аналізу статті 5-1, частини 3 статті 36, пункту 1 частини 1, частини 2 статті 40, статті 49-2 КЗпП України, виконання обов'язку щодо пропозицій під час звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (скорочення чисельності або штату працівників) всіх вакантних посад, що може зайняти працівник за відповідною професією чи спеціальністю, або відповідно до його освіти чи кваліфікації, досвіду тощо, не тотожне обов'язку роботодавця щодо працевлаштування працівника на роботі за наявності таких обставин, оскільки є лише складовою цього обов'язку.

Оскільки, обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду, а також, які існували на день звільнення.

При цьому, для повного виконання вказаного обов'язку, а також з огляду на гарантії передбачені статтею 2-1 КЗпП України, під час вказаного періоду від дня попередження працівника про наступне вивільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в разі вивільнення вакантної посади, в тому числі й тимчасово вакантної посади (на час перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку), роботодавець повинен запропонувати всім працівникам, яким зроблено в цей період попередження про наступне звільнення з вказаною підстави, всі наявні в цей період вакантні посади, що може зайняти працівник за відповідною професією чи спеціальністю, або відповідно до його освіти чи кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, в разі згоди двох і більше працівників на одну й ту ж саму посаду, роботодавець зобов'язаний врахувати гарантії встановлені статтею 42 КЗпП України. Тобто для виявлення працівників, які мають таке право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації таких працівників, з дотриманням вимог статті 2-1 КЗпП України.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд вважає, що відповідач не належно виконав свій обов'язок щодо працевлаштування позивача, передбачений частиною 2 статті 40, частиною 3 статті 49-2 КЗпП України.

Що стосується надання відповідачем переважного права на залишення на роботі головним спеціалістам відділу інформаційних технологій прокуратури Львівської області ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а не позивачу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частина 2 статті 42 КЗпП України передбачає, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (частина 3 статті 42 КЗпП України).

Для перевірки кваліфікації і продуктивності праці повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про збільшення обсягу виконуваної роботи тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які підлягають звільненню, може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі, такі обставини повинен з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

В запереченні відповідач зазначив, що згідно зі статтею 42 КЗпП України переважне право в залишенні на роботі враховується лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, а згідно порівняльної таблиці продуктивність праці і кваліфікація ОСОБА_1 найнижча серед інших працівників.

Прокурор Львівської області, взявши до уваги довідку заступника прокурора Львівської області щодо вивільнення працівників відділу інформаційних технологій прокуратури Львівської області, надав переважне право на залишення на роботі саме ОСОБА_9 та ОСОБА_10

В даному випадку, суд зазначає про те, що суд не вправі втручатися в виключне право роботодавця на вибір працівника, який повинен залишитися на посаді в разі скорочення штату чи посад на підприємстві, установі організації тощо. Однак, при проведенні оцінки кваліфікації та продуктивності працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, суд зобов'язаний перевірити чи дотримано принцип рівності для об'єктивної оцінки таких показників.

Під час розгляду справи відповідач не надав доказів створення відповідної комісії в установі з вирішення питання про переважне право залишення на роботі працівників, посади яких скорочено, доказів запрошення позивача на засідання комісії, дослідження його кваліфікаційного рівня.

В довідці заступника прокурора Львівської області при проведенні оцінки кваліфікації та продуктивності працівників відображено: відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), сімейний стан, відомості про проходження служби в установі, стаж роботи, наявність дисциплінарних стягнень та заохочень, перелік функцій, що виконувалися працівниками, стан виконання планових і позапланових завдань та завдань з великим об'ємом роботи, а також відношення до виконання службових обов'язків.

При цьому, надаючи перевагу в залишенні на роботі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо позивача лише зазначено, що він не здатний виконувати завдання з великим об'ємом роботи та позапланові завдання, не налаштований на досягнення результату, підвищення свого рівня кваліфікації, вивчення та впровадження нових інформаційних технологій.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 мав одну спеціалізовану повну вищу освіту з присвоєнням освітньо-кваліфікаційного рівня "Спеціаліст" і здобув кваліфікацію інженера - системотехніка; ОСОБА_10 мав одну спеціалізовану повну вищу освіту з присвоєнням освітньо-кваліфікаційного рівня "Спеціаліст" і здобув кваліфікацію інженера з комп'ютерних систем; ОСОБА_1 мав дві спеціалізовані повні вищі освіти за освітньо-кваліфікаційними рівнями "Спеціаліст" - здобув кваліфікацію інженера з комп'ютерних систем та "Магістр" - здобув кваліфікацію професіонала, наукового співробітника в галузі інформаційної безпеки.

В довідці на підставі якої було проведено скорочення у відділі інформаційних технологій прокуратури Львівської області не вказано усіх відзнак, подяк, надбавок і преміювань, якими був відзначений позивач, та за діяння у виконанні планових та позапланових завдань і робіт з великим обсягом робіт.

Дослідивши зміст довідки, суд дійшов висновку про те, що вони містять ознаки суб'єктивності оцінки показників кваліфікації та продуктивності працівників вказаного відділу прокуратури: прокурорів відділу інформаційних технологій прокуратури Львівської області ОСОБА_1, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та не однакові вихідні дані для такої оцінки.

Відповідачем не враховано вимоги ст. 42 КЗпП України, що переваги надаються працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва, а позивач навчається у вищому учбовому закладі без відриву від виробництва, а саме здобуває третю вищу освіту у Львівському національному університеті імені Івана Франка на юридичному факультеті.

Не враховано відповідачем і ті обставини, що ОСОБА_1 має двох і більше утриманців, а саме малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, дружину ОСОБА_5, яка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною та двох батьків пенсіонерів за віком ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4.

Враховуючи вищевикладене, суд не може погодитися з доводами відповідача про те, що при реалізації ним права вибору працівника, який залишиться на роботі у зв'язку зі скороченням 1 штатної посади головного спеціаліста відділу інформаційних технологій прокуратури Львівської області, ним дотримано об'єктивних критеріїв оцінки кваліфікації та продуктивності праці вказаних вище працівників.

Згідно з ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до статті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 36.11.1992 №9 розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків передбаченими ст. 43 і ст. 43(1) КЗпП України.

Судом встановлено, що питання про звільнення позивача не погоджувалося з органом профспілки, членом якої він є.

Щодо позовної вимоги про стягнення з прокуратури Львівської області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 16.11.2016 по 27.03.2017 у сумі 35 489,09 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України N 100 від 8 лютого 1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт "з" пункту 1). У відповідності до ч. 3 п. 2 Порядку, збереження заробітної плати "у всіх інших випадках". До яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно довідки відповідача середньомісячна заробітна плата, становила 8 189, 79 грн, а середньоденна - складає 389, 99 грн.

З огляду на наведене, з відповідача слід стягнути 389, 99 грн (розмір середньоденної заробітної плати) х (кількість 91 днів вимушеного прогулу) = 35 489, 09 грн - 12 525, 14 грн (сума, виплачена Львівським міським центром зайнятості позивачу згідно довідки від 22.03.2017) = 22 963, 95 грн.

Відповідно до ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць підлягають негайному виконанню.

За наведених обставин, суд вважає що позов підставний і обґрунтований, а тому підлягає до задоволення.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, судові витрати у формі судового збору, з відповідача не належить стягувати.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,-

Постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Львівської області № 2487 К від 11 листопада 2016 року "Про звільнення ОСОБА_1." в частині звільнення державного службовця 9 рангу ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу інформаційних технологій прокуратури Львівської області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу інформаційних технологій прокуратури Львівської області з 16.11.2016 року;

Стягнути з прокуратури Львівської області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 22 963 (двадцять дві тисячі дев'ятсот шісдесят три) гривні 95 копійок з врахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів.

Постанову суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 8 189 (вісім тисяч сто вісімдесят дев'ять) гривень 79 копійок звернути до негайного виконання.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.03.2017 року.

Суддя Р.М. Брильовський