Справа № 808/280/17
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року 09 год. 15 хв.Справа № 808/280/17 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області та Запорізького слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби в Запорізькій області про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити дії - ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі іменується позивач) звернувся із адміністративним позовом до Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (далі іменується відповідач 1) та Запорізького слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби в Запорізькій області (далі іменується відповідач 2) в якому просить суд (з урахуванням уточненого адміністративного позову від 06.03.2017) визнати протиправним рішення Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області, яке викладене в листі від 23.11.2016 № 1-15-5196-жн, про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за період з 20.12.1994 по 02.02.2010 та з 08.06.2010 по 11.07.2014; зобовязати Запорізький слідчий ізолятор Управління Державної пенітенціарної служби в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за період з 20.12.1994 по 02.02.2010 та з 08.06.2010 по 11.07.2014.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що підставою для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» при повторному звільнені зі служби з урахуванням періоду попередньої служби є те, що особи при попередньому звільнені зі служби не набула прав на отримання такої допомоги. Аналогічні положення закріпленої п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей». У звязку із цим, вважає неправомірною відмову у виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням на відсутність видатків за минулий бюджетний період.

Клопотанням від 21.03.2017 вх. 8332 позивач та його представник просять розглянути справу в порядку письмового провадження.

Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області адміністративний позов не визнало, у письмових запереченнях від 06.02.2017 вх. № 3231 посилається на те, що відповідно до наказу начальника Запорізького слідчого ізолятора позивач був звільнений зі служби ще 11.07.2014 і мав достатньо часу для звернення до суду у межах визначених ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України. Однак, зробив це лише через три роки. На підставі викладеного, просить у задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

У судове засідання 21.03.2017 прибув представник відповідача 1.

Відповідач 2 уповноваженого представника у судове засідання не направив. Будь-які письмові пояснення чи заперечення по суті позову до суду не надходили.

Згідно ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки у судове засідання зявились не всі особи, які беруть участь у справі суд дійшов до висновку щодо можливості розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 12 та ст. 41 КАС України, у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного зясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та зясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

20.12.1994 ОСОБА_1 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України.

02.02.2010 ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил України за власним бажанням.

З 08.06.2010 по 11.07.2014 ОСОБА_1 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України.

ОСОБА_1 звернувся із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги у відповідь на яку отримав лист Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області від 23.11.2016 вих. № 1-15-5196-жн. У відповіді зазначалось, що позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у Запорізькому слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області за період з 08.06.2010 по 11.07.2014, але у відповідності до чинного законодавства України, нарахування і виплата вищевказаного грошового забезпечення є неможливим, оскільки Бюджетним кодексом України не передбачене здійснення видатків за минулий бюджетний період -2014 рік.

Не погоджуючись із відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги, викладеної у листі від 23.11.2016 № 1-15-5196-жн та з вимогою вчинити певні дії, ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до суду.

Оцінюючи подані суду докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов до наступних висновків.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII (далі Закон № 2262-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2262-XII (в редакції на момент першого звільнення позивача) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вказані положення Закону кореспондуються із п. 10 Постанови КМУ № 393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі Постанова № 393), відповідно до якої військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно абз. 2 п. 10 Постанови № 393 зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям і особам рядового і начальницького складу: які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 20.12.1994 по 02.02.2010 та згідно з наказом від 02.02.2010 № 10 о/с був звільнений за власним бажанням на підставі п. 64 п.п. «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з посади міліціонера взвода № 2 роти конвойної служби міліції.

Тобто, на момент попереднього звільнення позивач ані згідно вимог ст. 9 Закону № 2262-ХІІ, ані положень п. 10 Постанови КМУ № 393 не набув права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки не мав право на пенсію за Законом № 2262-XII.

Судом також з'ясовано, що при попередньому звільнені позивачу одноразова грошова допомога не призначалась та не виплачувалась.

Оскільки, грошова допомога, передбачена пунктом 10 Постанови №393 є за своєю суттю одноразовою, позивач при першому звільненні з органів внутрішніх справ не отримував цю допомогу, а тому відповідач, при здійсненні розрахунку при повторному звільненні та нарахуванні одноразової грошової допомоги, був зобов'язаний врахувати попередній період служби позивача в органах внутрішніх справ.

Таким чином, при звільнені 11.07.2014, відповідно до наказу № 80о/с, позивачу мала бути нарахована та виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачу при звільнені 11.07.2014 була нарахована одноразова грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення, але лише за один календарний рік служби в сумі 1171,13 грн.

З огляду на викладене, суд вважає, що такі дії Запорізького слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби в Запорізькій області порушують вимоги як ст. 9 Закону № 2262-ХІІ так і положення п. 10 Постанови КМУ № 393 щодо повноти нарахування та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1

Статтею 9 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання(за винятком випадків, передбачених абзацом другим цього пункту).

Військовослужбовцям, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, звільненим із служби безпосередньо з посад, які вони займали в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі, виплата одноразової грошової допомоги у випадках, передбачених пунктом 10 цієї постанови, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких військовослужбовці та зазначені особи працювали.

Отже, з наведеного вище суд приходить до висновку що у відповідності до п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 393 нарахування та виплата одноразової грошової допомоги при звільненні повинна була бути проведена саме Запорізького слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби в Запорізькій області з якого позивач звільнився.

Відтак, у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним рішення Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області, яке викладене в листі від 23.11.2016 № 1-15-5196-жн, про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за період з 20.12.1994 по 02.02.2010 та з 08.06.2010 по 11.07.2014 суд відмовляє з огляду на те, що вимога позивача була звернена не до належного субєкта владних повноважень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Запорізьким слідчим ізолятором Управління Державної пенітенціарної служби в Запорізькій області не наведено обґрунтованих підстав невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в повному обсязі (за вирахуванням виплаченої одноразової грошової допомоги в розмірі 1171,13 грн.).

Відтак, адміністративний позов в цій частині суд визнає обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору та фактично його не сплачував, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 71, 160, 163, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобовязати Запорізький слідчий ізолятор Управління Державної пенітенціарної служби в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за період з 20.12.1994 по 02.02.2010 та з 08.06.2010 по 11.07.2014 з урахуванням виплаченої одноразової грошової допомоги в розмірі 1171,13 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.С. Лазаренко