Справа № 580/147/17
Суддя: Гура А. О.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 580/147/17
Номер провадження 2-а/580/26/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді- Гури А. О.,

з участю: секретаря судового засідання - Ткаченко Я.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Марченка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лебедині справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лебединської районної ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.09.2016 року він звернувся до голови Лебединської районної ради з заявою № 262, в якій просив надати інформацію на ряд питань, а саме: 1. Що особисто ним в період перебування на посадах голови Лебединської РДА та голови Лебединської районної ради зроблено для належного фінансування шкіл, лікарень району, чи були відповідні звернення до відповідних міністрів, Президента чи депутата Верховної Ради України для вирішення цих питань на законодавчому рівні; 2. Просив надати копії документів, які відображають назви та вартість виконаних ремонтних робіт, які були проведені у травні-червні 2016 року в приміщенні Лебединської районної ради працівниками ( мулярами) Лебединської ЦРЛ, акт прийому-передачі виконаних робіт, нарахування заробітної плати мулярам та відомості про тих, хто отримав зароблену ними заробітну плату; в разі відсутності вказаних документів, пояснити причину їх відсутності.

27.09.2016 року за вих. № 01-33/341 він отримав відповідь, з якої вбачається, що відповідь на перше питання не надана, а його відправлено до сайтів райдержадміністрації та районної ради, а також до газети «Життя Лебединщини», де публікуються щорічні звіти голови ради та адміністрації. Друге питання також було проігнороване - відповідач навмисно відмовив у наданні чітко визначених копій документів про виконані роботи в будівлі, де знаходиться Лебединська районна рада, чим порушив його право на отримання інформації про дії керівника районної влади та про виконані ремонтні роботи в приміщенні Лебединської районної ради. Крім того, у відповіді районної ради не назване прізвище, ім'я, по батькові та посада відповідальної за розгляд запиту особи, не зазначено дати та мотивованої підстави відмови у наданні інформації та порядок її оскарження. Тому він вимушений звернутися до суду і просить визнати протиправними дії Лебединської районної ради - неправомірну відмову в наданні інформації на запит № 262 від 06.09.2016 року; зобов'язати відповідача повторно розглянути його запит відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім того, просить компенсувати йому судові витрати на загальну суму 210 грн., з яких:витрати, пов'язані з переїздом на судові засідання з с. Будилка до м. Лебедин і у зворотному напрямку на загальну суму 14 грн., добові витрати в розмірі 60 грн. та компенсацію за відрив від звичайних занять в розмірі 136 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та пояснив, що з заявою №262 від 06.09.2016 року він звернувся до Лебединської районної ради, суб'єкта владних повноважень, з запитом на публічну інформацію, розпорядником якої вона являється, оскільки запитувана ним інформація створена та зберігається саме в районній раді. Порядок звернення з таким запитом відповідає вимогам ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а посилання в запиті на відповідний Закон, про що йдеться в письмових запереченнях відповідача, цією статтею не передбачений. Відповідно до ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відсилання відповідача на сайт районної ради та в газету «Життя Лебединщини» є протизаконним і розцінюється як відмова від надання повної інформації.

Він також не погоджується з думкою представника відповідача про те, що подана ним заява повинна розглядатись відповідно до Закону України «Про звернення громадян», оскільки це не є зверненням, а є запитом на публічну інформацію, якою володіє відповідач. Також він вважає не вірною позицію відповідача в тій частині, що його запит про надання копії документів щодо проведеного ремонту приміщення районної ради, являється повторенням раніше поданої ним заяви № 172 від 01.06.2016 року, на яку рада вже надавала відповідь від 21.06.2016 року, оскільки в першій заяві він просив інформацію про проведений ремонт, а в заяві №262 він просить надати копії документів про нарахування та виплату заробітної плати робітникам Лебединської ЦРЛ, які проводили ремонтні роботи, та акт прийому виконаних робіт. Тому не можна вважати, що відповідач надав вичерпну відповідь на його запит. Просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та зобов'язати відповідача повторно розглянути подану ним заяву №262.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що заява ОСОБА_1 № 262 від 06.09.2016 року була вчасно розглянута в районній раді відповідно до Закону України «Про звернення громадян» і надана відповідь 27.09.2016 року. В зв'язку з тим, що голова районної ради щорічно звітує про свою роботу і ця інформація відображається в загальнодоступних джерелах інформації, було запропоновано ОСОБА_1 ознайомитись із щорічними звітами ОСОБА_3 - керівника Лебединської районної ради - в газеті «Життя Лебединщини» або на сайтах РДА та районної ради. На друге питання заяви позивачу повідомлено, що на них районна рада вже відповідала ОСОБА_1 своїм листом від 21.09.2016 року, підстав для повторного розгляду одних і тих же питань немає, про що зазначено в ст.8 Закону України «Про звернення громадян».

Відповідач вважає, що оскільки позивач в своїй заяві не послався на Закон України «Про інформацію» чи «Про доступ до публічної інформації», вона не повинна розглядатись у відповідності з цими Законами, а тому, в зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю позовних вимог ОСОБА_1, просить суд відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що спір між сторонами виник з адміністративних правовідносин, які регулюються Законами України: «Про інформацію», "Про доступ до публічної інформації" .

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до голови Лебединської районної ради із заявою № 262, датованою 06.09.2016 року, про надання інформації на ряд питань, які виклав у двох пунктах (а.с.3). В заяві позивач просив перелічити всі дії, які вчинив особисто голова районної ради - ОСОБА_3 в період перебування на посадах голови Лебединської РДА та голови Лебединської районної ради для належного фінансування шкіл, лікарень району, повідомити, чи звертався він до відповідних міністрів, Президента України, голови обласної державної адміністрації для вирішення цих питань, чи до народних депутатів України для вирішення їх на законодавчому рівні; також просив надати копії документів, які відображають назви та вартість виконаних ремонтних робіт, проведених у травні-червні 2016 року в приміщенні Лебединської районної ради працівниками ( мулярами) Лебединської ЦРЛ, акт прийому-передачі виконаних робіт, нарахування заробітної плати двом мулярам, що виконували ці роботи та відомості про тих, хто отримав зароблену ними заробітну плату; в разі відсутності вказаних документів, пояснити причину їх відсутності.

Вказана заява позивача відповідає вимогам ст..19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», якою передбачений порядок оформлення запитів на інформацію.

Листом № 01-33/341 від 27.09.2016 року за підписом голови Лебединської районної ради позивачу роз'яснено, що голова районної ради щорічно звітує перед депутатами на сесіях районної ради, ці звіти були опубліковані в міськрайонній газеті «Життя Лебединщини» та на сайтах райдержадміністрації і районної ради, тому заявник може ознайомитись з ними. По питанню проведення ремонтних робіт в приміщенні районної ради заявнику повідомлено, що йому була надана письмова відповідь на ці питання листом від 21.06.2016 року на його заяву №172 від 01.06.2016 року за вих. № 01-33-230 ( а.с.4).

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Законом України "Про доступ до публічної інформації" регламентований порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Визначення поняття «публічна інформація» наведено у ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", де зазначено, що публічна інформація - це відображена та документована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої, право на доступ до публічної інформації гарантується: обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних органів суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно зі статтею 4 цього Закону, доступ до публічної інформації здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації", доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Розпорядники інформації зобов'язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації (п.6 ч.1 ст.14 Закону N 2939-VI).

Запит на інформацію, згідно з ч.1 ст.19 вказаного Закону - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч.2 ст. 19 Закону України № 2939-VI).

Відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України від 13.101.2011 року №2939-У1 «Про доступ до публічної інформації», відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, вважається протиправною відмовою в наданні інформації, оскільки офіційний сайт є загальнодоступним джерелом. Аналогічна позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в п.7 Пленуму від 30.09.2013 року №11 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13.101.2011 року №2939-У1 «Про доступ до публічної інформації».

Аналізуючи заяву позивача № 262 від 06.09.2016 року та надану на неї відповідь, суд дійшов наступного:

Дана заява являється запитом на інформацію, якою володіє відповідач, створеною ним в процесі виконання суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством. На думку суду, вона повинна розглядатись відповідно до Законів України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації». При цьому суд не погоджується з позицією відповідача про те, що хоч запитувана позивачем інформація і являється публічною, вона є зверненням, яке повинно розглядатись у відповідності до Закону України «Про звернення громадян», з наступних причин:

Відповідно до ст..3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції ( зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - це звернення громадян, де висловлюється порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємства, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлювання думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушення діями ( бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до ст..4 вказаного Закону, до рішень, дій ( бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадян (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно накладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Вимоги ОСОБА_1, викладені в заяві №262, не відповідають термінам звернення громадян в розумінні ст.3 та 4 Закону України «Про звернення громадян», тому підстав для розгляду заяви в порядку, визначеному у вказаному Законі, немає.

Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації передбачене статтею 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації ".

Частинами 2 та 3 цієї статті визначено, що запитувач має право оскаржити, зокрема: відмову в задоволенні запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; несвоєчасне надання інформації. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі, якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно ч. 2 ст. 22 Закону № 2939-VI відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

З огляду на те, що позивач у своїй заяві як засіб зв'язку зазначив поштову адресу, відповідач зобов'язаний був надати запитувану публічну інформацію шляхом надіслання її на поштову адресу, а не надавати відповідь про можливість отримання такої з газети «Життя Лебединщини» та сайтів районної ради та райдержадміністрації.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині визнання протиправними дії Лебединської районної ради щодо неправомірної відмови в наданні інформації на заяву позивача №262 від 06.09.2017 року та зобов'язання відповідача повторно розглянути вказану заяву відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім основних вимог, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов'язані з явкою до суду, а саме: витрати, пов'язані з переїздом на судові засідання з с. Будилка до м. Лебедин і у зворотному напрямку 20.02.2017 р. та 14.03.2017 року - на загальну суму 14 грн., добові витрати в розмірі 60 грн. з розрахунку по 30 грн. кожного разу, та компенсацію за відрив від звичайних занять в розмірі 136 грн. з розрахунку: 20.02.2017 року за 5 годин ( з 10.45 до 15.45 год.), мінімальна заробітна плата - 3200 грн.: 20 днів : 8 год., та множиться на 5 годин= 100 грн.

За 14.03.2017 р. за 2 години ( з 8.00 до 10.00год.): 3200- мінімальна заробітна плата : 22 дні : 8 годин = 18.18 грн. х 2 години = 36.36 грн. Всього - 136 грн.

Загальна сума витрат позивача складає 210 грн., які він просить на підставі ст..91, 94, 97 КАС України стягнути з відповідача.

Суд вважає, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне:

Відповідно до ст.91 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалене судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Враховуючи, що позивач не працює, йому повинна бути виплачена компенсація за відрив від звичайних занять. Однак, граничний розмір компенсації за відрив від звичайних занять не може перевищувати розмір мінімальної заробітної плати, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять ( п.3 додатку до постанови КМ України №590 від 27.04.2006 р. «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави»).

Згідно з журналом судових засідань, позивач перебував в судових засіданнях: 20.02.2017р. - 7 хв., 14.03.2017р. - 64 хв.

Виходячи з мінімальної заробітної плати 3200 грн., встановленої станом на 01.01.2017 року, середньоденна компенсація за відрив від звичайних занять розраховується наступним чином: за 20.02.2017 р. - 3200 : 20 робочих днів = 160 грн., втрати за 1 годину - 160:8 = 20 грн., втрати за 1 хвилину - 20 : 60 = 0.33 грн., втрати за 7 хв. - 2.33 грн. Отже, за 20.02.2017р. позивачу слід компенсувати втрати в розмірі 2.33 грн.

Проведенням аналогічних розрахунків за 14.03.2017 р., визначаємо розмір втрат в сумі 19.39 грн.( 3200 : 22 робочі дні : 8 : 60 х 64 хв.= 19.39 грн.).

Таким чином, розмір компенсації за втрату звичайних занять за 2 судових засідання становить 21.71 грн.

При цьому, суд не може погодитись з вимогами позивача в тій частині, що він витрачав на кожне судове засідання по 5 та 2 години, так як розгляд справи призначався судом на певний час і дату, сторони повідомлялися про це своєчасно і належним чином. Судові засідання розпочинались згідно з графіком.

Виплата добових регулюється №590 від 27.04.2006 р. «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» і здійснюється у разі переїзду до іншого населеного пункту. На думку суду, підстав для виплати добових позивачу немає, оскільки нормами адміністративного судочинства передбачена підсудність адміністративних справ по територіальності - тобто за місцем проживання відповідача, а у окремих випадках і за місцем перебування позивача. Наявність правил підсудності адміністративних справ зумовлює необхідність переїзду сторін та їхніх представників до іншого населеного пункту, в якому знаходиться суд, що розглядає справу. В даному випадку позивач ОСОБА_1 проживає на території, що підсудна Лебединському районному суду, а саме: в АДРЕСА_1, яке до того ж знаходиться на незначній відстані від м. Лебедина ( 12 км), час проїзду громадським транспортом, як зазначив позивач в судовому засіданні - 20-30 хв., що не зумовлює його переїзд до іншого населеного пункту для розгляду справи у Лебединському районному суді чи наймання житла. Максимальний час, який був затрачений позивачем на розгляд справи в суді -64 хв., перше засідання проводились в межах 7 хв. З цього випливає, що необхідності у виплаті позивачеві добових немає.

Також, суд враховує, що позивач тільки проживає в с. Будилка, а значну частину свого часу перебуває в м. Лебедині, де поставлений на облік як безробітна особа (а.с. 6), регулярно звертається до державних установ м. Лебедина і Лебединського району з заявами та скаргами, кількість яких на час його звернення з даним позовом становить 262 (а.с. 3), відвідує м. Лебедин з інших підстав. Так, за поясненнями позивача на день розгляду цієї справи (14.03. 2017 року) тільки в Лебединському райсуді були призначені справи за його позовами у трьох суддів. Тобто, саме в цьому населеному пункті він протягом значної частини часу займається своїми звичайними заняттями.

Суд також не може погодитись з позицією позивача про можливість застосування при складенні розрахунку витрат, пов'язаних з прибуттям до суду, Постанови КМ України № 98 від 02.02.2011 року «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів», так як ця постанова регулює виплату добових та оплату вартості проїзду особам, які виконують професійні обов'язки поза межами того населеного пункту, де розташоване їх місце роботи.

Тому в задоволенні вимог позивача в цій частині слід відмовити.

Відшкодування транспортних витрат, пов'язаних з переїздом в судові засідання, ч.2 ст.91 КАС України не передбачені. Надані позивачем квитки на проїзд в автобусі не стверджують, що саме йому вони були виписані та що їх він придбав саме для участі в конкретному судовому засіданні, а не в інших справах, до того ж в судовому засіданні позивач пояснив, що особисто заповнював проїзні квитки, надані ним у даній справі. Тому в цій частині вимоги позивача також не підлягають задоволенню.

Всього, таким чином, позивачеві підлягає виплата з бюджетних асигнувань виконавчого апарату Лебединської районної ради на відшкодування витрат, пов'язаних з явкою до суду, в розмірі 21.71 грн. в іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв немайнового характеру та складає 640 грн. З урахуванням ч. 3 ст.94 КАС України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Оскільки позивач ухвалою суду від 03.02.2017 року був звільнений від сплати судових витрат при подачі адміністративного позову ( а.с. 9), згідно з ч.1,3 ст. 94 КАС України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 9, 10, 11, 17, 18, 70, 71, 87, 91, 158-161, 186 КАС України, Законами України «Про звернення громадян», «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації», суд

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Лебединської районної ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Лебединської районної ради щодо неправомірної відмови в наданні інформації на запит №262 від 06.09.2016 року.

Зобов'язати Лебединську районну раду повторно розглянути запит ОСОБА_1 №262 від 06.09.2016 року у відповідності до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Стягнути з бюджетних асигнувань виконавчого апарату Лебединської районної ради на користь держави несплачений позивачем судовий збір, від сплати якого він звільнений, в розмірі 640 грн. на р/р 0214 код класифікації доходів бюджету 22030101- судовий збір, отримувач державний бюджет Лебединського району, Банк ГУДКУ в Сумській області МФО 837013 та на користь ОСОБА_1, проживаючого в АДРЕСА_1 компенсацію за втрату звичайних занять в розмірі 21.71 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до апеляційного адміністративного суду Харківської області протягом 10 днів з дня її проголошення через Лебединський районний суд.

Суддя : Гура А. О.