Справа № 642/8087/16-а
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2017-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 р. Справа № 642/8087/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: П'янової Я.В. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківського обласного військового комісаріату на постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 11.01.2017р. по справі № 642/8087/16-а за позовом ОСОБА_2 до Харківського обласного військового комісаріату про визнання проотиправними дії та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Харківського обласного військового комісаріату, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Харківського обласного військового комісаріату, яка полягає в неподанні у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновку щодо виплати йому одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей", Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" (далі - Постанова № 975) та Наказом Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014;

- зобов'язати Харківський обласний військовий комісаріат подати розпорядникові бюджетних коштів Міністерства оборони України висновок щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей", Постановою № 975 та Наказом Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014;

- зобов'язати Харківський обласний військовий комісаріат відповідно до ст. 267 КАС України подати у 15-денний строк після набрання чинності рішення звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позову зазначив, що він проходив строкову військову службу у складі діючої армії під час бойових дій (виконання інтернаціонального обов'язку) в Демократичній Республіці Афганістан. В період проходження військової служби він отримав поранення (контузію головного мозку), пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії. Згідно довідки МСЕК від 23.05.2016 позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності з 01.05.2016, тому вважає, що відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей " та Постанови № 975, має право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності ІІІ групи внаслідок виконання обов'язків військової служби.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 січня 2017 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 11.01.2017 та прийняти нову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки інвалідність йому встановлено в 2010 році, тобто до набрання чинності нової редакції ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", на виконання якої прийнято Постанову № 975. Щодо редакції ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яка діяла на момент встановлення позивачу інвалідності, та на виконання якої діяла постанова Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499, то позивач також не має права на отримання грошової допомоги, оскільки інвалідність настала пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, всупереч зазначеного Порядку. Крім того, позивачем з заявою про виплату одноразової грошової допомоги не було надано документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов'язане з вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп'яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, через що висновок про можливість виплати одноразової грошової допомоги Харківським обласним військовим комісаріатом складено не було.

Позивач скористався правом надання письмових заперечень на апеляційну скаргу, в яких зазначив, що законодавцем не пов'язано наявність довідки МСЕК про первинне встановлення інвалідності із настанням права на отримання одноразової грошової допомоги.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.6 ст. 12 та ч.1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання 23.03.2017 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 проходив строкову військову службу у складі діючої армії під час бойових дій (виконання інтернаціонального обов'язку) в Демократичній Республіці Афганістан, що підтверджується військовим квитком ( а.с.8-12).

Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово - лікарської комісії Міністерства оборони України від 23 січня 2013 року №101 по встановленню причинного зв'язку захворювань, порушень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця, встановлено, що отримані ОСОБА_2 захворювання пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії ( а.с.14).

Згідно первинної довідки МСЕК серія ХАР-08 № 017456 від 19.04.2010 позивачу з 19.04.2010 встановлено інвалідність ІІІ групи та вказано про причинний зв'язок захворювань, поранення, контузії з виконуванням обов'язків військової служби під час перебування в країнах, де велись бойові дії (а.с. 26).

Згідно довідки МСЄК від 23.05.2016 ОСОБА_2 з 01.05.2016 повторно була встановлена ІІІ група інвалідності, встановлено причинний зв'язок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.7)

05.12.2016 позивач звернувся до Харківського обласного військового комісаріату із заявою та додатками до неї стосовно призначення йому виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням III групи інвалідності, яка пов'язана з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, в порядку, передбаченому пунктом 11 Постанови № 975 (а.с.5).

Листом Харківського обласного військового комісаріату від 13.12.2016 за №2919/ВСЗ позивачу відмовлено у складанні висновку щодо отримання одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що в поданих документах відсутній документ, що свідчить про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов'язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп'яніння, або навмисного спричинення собі тілесних ушкоджень, як це передбачено п.п.4 п. 2 Постанови № 975 (а.с.6).

Позивач, не погоджуючись із діями Харківського обласного військового комісаріату, звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність Харківського обласного військового комісаріату, яка полягає в не поданні у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновку щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги передбаченої Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є протиправною. Також суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав буде зобов'язання Харківського обласного військового комісаріату подати висновок та документи до нього розпорядникові бюджетних коштів Міністерству оборони України щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у відповідності з Постановою № 975. Крім того, суд дійшов висновку про необхідність зобов'язання відповідача подати протягом п'ятнадцяти днів, з дня набрання постановою законної сили, звіт про виконання судового рішення та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судового збору за дві немайнові позовні вимоги в розмірі 1102,40 грн. на користь Державного бюджету України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи в межах заявленої апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ), "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців" від 04.07.2012 № 5040-VI (далі - Закон № 5040-VI), Постановою № 975, постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499 "Про затвердження Порядку та умова призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб" (далі - Постанова № 499).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, визначені Законом № 2011-XII.

Згідно статті 1 вищевказаного Закону, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що він поширюється, зокрема на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби.

Згідно з п. 6 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції Закону на час встановлення позивачу первинно інвалідності) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Пунктом 7 цієї статті Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у всіх випадках розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця не повинен бути меншим від 100-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на час виплати цих сум.

Згідно підпункту 4 пункту 2 Постанови № 499, військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.

Виходячи із буквального тлумачення статті 16 Закону № 2011-ХІІ, колегія суддів дійшла висновку, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовців виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержання каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, яке мало місце в період її проходження.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 18.11.2014 по справі №21-446а14.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги положення діючого законодавства та правові висновки Верховного Суду України, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для отримання позивачем грошової допомоги через те, що позивача звільнено з військової служби в 1987 році, оскільки вважає, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, в тому числі якщо встановлення інвалідності позивачу відбулося пізніше ніж через три місяці після звільнення з військової служби.

Разом із тим, пунктом 2 Постанови № 975, яка набрала законної сили з 24.01.2014, встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Постанови № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 № 1331.

Крім того, цим нормативно-правовим актом передбачено, що допомога, яка не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Судовим розглядом встановлено, що позивачу одноразова грошова допомога не призначалася та не виплачувалася.

Відповідно до п. 3 Постанови № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з п. 6 Постанови № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IІI групи.

У п. 11 Постанови № 975 визначено, що вiйськовослужбовець, вiйськовозобов'язаний та резервiст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разi настання iнвалiдностi чи втрати працездатностi без встановлення йому iнвалiдностi, подає уповноваженому органу такi документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням iнвалiдностi чи часткової втрати працездатностi без встановлення iнвалiдностi; довiдку медико-соцiальної експертної комiсiї про встановлення групи iнвалiдностi або вiдсотка втрати працездатностi iз зазначенням причинного зв'язку iнвалiдностi чи втрати працездатностi.

Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Викладені правові норми кореспондуються з положеннями п. 7 Постанови № 499.

Пунктом 2 Постанови № 499 встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з порядком, затвердженим цією Постановою.

Виходячи із системного аналізу вищезазначених нормативно-правових актів, колегія суддів зазначає, що право особи на отримання одноразової грошової допомоги по інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, виникає з дня встановлення інвалідності, що визначається датою, вказаною в довідці МСЕК, і обов'язок щодо забезпечення його реалізації шляхом прийняття відповідного рішення покладено на Міністерство оборони України.

Водночас, порядок отримання особою зазначеної допомоги та її розмір регламентуються законодавством, чинним на момент виникнення в неї такого права.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом України в постановах від 18.11.2014, від 21.04.2015, від 05.04.2016 у справах №№ 21-446а14, 21-183а13, 758/9241/13-а відповідно, висновки якого, згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Крім того, наведена правова позиція щодо дії закону в часі викладена в рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, у п. 2 якого зазначено, що до подій, факту застосовується той закон або нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали чи мали місце.

Виходячи з вищевикладеного та усуваючи неповноту встановлення судом першої інстанції обставин справи, колегія суддів встановила, що 19.04.2010 МСЕК було проведено медичний огляд позивача, за результатами якого виявлено, що контузія, поранення, пов'язані з виконанням ним обов'язків військової служби, призвели до інвалідності, та з 19.04.2010 позивачу первинно встановлено ІІІ групу інвалідності, про що складено довідку до акта огляду МСЕК серії ХАР -08 № 017456 /а.с.26/.

23.05.2016 за результатами повторного огляду було підтверджено наявність у позивача ІІІ групи інвалідності та видано відповідно довідку МСЕК серії 12 ААА № 118392 про встановлення йому вказаної групи інвалідності на строк до 01.05.2018 та призначена дата чергового огляду 15.04.2018 /а.с. 7/.

Колегія суддів звертає увагу на те, що первинною датою встановлення позивачу інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з проходженням військової служби, є дата, вказана у первісній довідці МСЕК від 19.04.2010 серії ХАР -08 № 017456, тобто 19.04.2010, та за результатами чергового медичного огляду стану здоров'я позивача 23.05.2016 встановлена йому ІІІ група інвалідності змінена не була, а лише визначався термін надання - до 01.05.2018.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, передбаченої статтею 16 Закону № 2011-ХІІ, у позивача виникло 19.04.2010.

З огляду на це, судова колегія вважає, що позивач має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, передбаченої ст. 16 Закону № 2011-ХІІ, в розмірі, регламентованому законодавством, чинним на момент виникнення в нього такого права, тобто Постановою № 499 в редакції, чинній станом на 19.04.2010, що помилково не було встановлено судом першої інстанції.

Аналогічний правовий підхід викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14 червня 2016 року по справі № 806/4939/15.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.12.2016 позивач звернувся до Харківського обласного військового комісаріату із заявою та додатками до неї стосовно призначення йому виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням III групи інвалідності, яка пов'язана з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, в порядку, передбаченому пунктом 11 Постанови № 975 (а.с.5).

Відмовляючи позивачу в поданні висновку щодо виплати йому одноразової грошової допомоги, відповідач посилався, зокрема, на те, що така виплата може бути проведена лише з підстав, встановлених Постановою № 499, і після надання позивачем копії документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов'язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп'яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження (а.с. 6, 28).

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду і в своїй позовній заяві наполягав на своєму праві отримати таку допомогу в розмірі, визначеному не Постановою № 499, а Постановою № 975.

В позовній заяві позивач, зокрема, зазначає, що Порядок № 975 не містить визначення - якими саме документами необхідно підтверджувати причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) та надавати докази того, що вказані ушкодження здоров'я настали не внаслідок протиправних дій заявника.

Відповідно до п. 3 Порядку № 499 обов'язок надати такий документ покладений на позивача.

Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що норми Постанови № 975 в частині встановлення порядку призначення одноразової грошової допомоги кореспондуються з приписами Постанови № 499, разом із тим цими підзаконними нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання ст. 16 Закону № 2011-ХІІ,що діяли в різних редакціях цього Закону, визначено різний розмір грошової допомоги, що належить виплачувати військовослужбовцям, які мають право на її отримання.

Так, Постановою № 975 встановлено розмір грошової допомоги в залежності від кратності прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, в той час як Постановою № 499 передбачено виплату для військовослужбовців строкової служби грошової допомоги у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у ході розгляду справи, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням того способу захисту порушеного права, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи.

Підставою для звернення позивача до суду слугувало, як це вбачається із матеріалів справи, у тому числі, незгода позивача з висновком відповідача про те, що розмір одноразової грошової допомоги слід визначати на умовах, встановлених Порядком № 499. Позивач вважає, що така допомога йому повинна виплачуватися у розмірах, встановлених Порядком № 975.

У вказаній справі суд, з'ясувавши, що позивач має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, передбаченої ст. 16 Закону № 2011-ХІІ, в розмірі, регламентованому законодавством, чинним на момент виникнення в нього такого права, тобто в порядку, передбаченому Постановою № 975, не може вийти за межі позовних вимог, оскільки це суперечить заявленим позовним вимогам про необхідність призначення грошової допомоги в порядку та розмірі, передбаченому Постановою № 975.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання відповідача подати розпорядникові бюджетних коштів Міністерству оборони України висновок щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом № 2011-ХІІ та Постановою № 975, що має наслідком скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

При цьому колегія суддів вказує, що відмова в задоволенні позовних вимог не позбавляє позивача права звернутися до відповідача із заявою про призначення одноразової грошової допомоги в порядку, передбаченому Постановою № 499.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно встановлено фактичні обставини справи, порушено норми матеріального і процесуального права, що в сукупності призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на це, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу Харківського обласного військового комісаріату задовольнити, постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 11 січня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п.1 ч. 1 ст. 202, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Харківського обласного військового комісаріату задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 11.01.2017 по справі № 642/8087/16-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Харківського обласного військового комісаріату про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Чалий І.С.
Судді Пянова Я.В. Зеленський В.В.
Повний текст постанови виготовлений 28.03.2017 р.