Справа № 824/1077/16-а
Суддя: Дембіцький Павло Дмитрович
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/1077/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дембіцького П.Д., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про визнання дій протиправними,-м

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області в якому просила визнати дії Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області, що полягають у створенні перешкоди в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності протиправними, тобто такими, що не відповідають положенням ст.ст. 122 123 Земельного кодексу України, зобов'язати Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 18.08.2016 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області з заявою щодо надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га., а також надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки розташованої за територією Старобросківської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області, за межами населеного пункту, села Бобівці.

Звернення відповідачем розглянуто та надано відповідь про те, що згідно поданого викопіювання вищезазначена земельна ділянка внесена до Державного земельного кадастру за матеріалами державної інвентаризації земель, як суцільна ділянка загальною площею 73,0855 га за кадастровим номером НОМЕР_1. З урахуванням вказаної обставини надати позивачу вказану земельну ділянку буде можливим тільки після поділу земельної ділянки площею 73,0855 га на окремі земельні ділянки меншою площею.

Однак, позивач не погоджується з такою відмовою, посилаючись на те, що приймаючи протиправно вказану відмову відповідач створює перешкоди позивачу у реалізації передбаченого статтею 121 Земельного кодексу України права на безоплатну передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Відповідач позов не визнав, надав заперечення на позов, а також пояснення у судовому засіданні та зазначив, що вищевказане звернення відповідачем розглянуто на яке 16.09.2016 року за № П-2376/0-2473/6-16 надано відповідь про те, що відомості про земельну ділянку (кадастровий НОМЕР_2) занесено до Державного земельного кадастру за матеріалами державної інвентаризації земель, як суцільна ділянка загальною площею 73,0855 га. Крім того, звернув увагу на невідповідність наданих ОСОБА_2 додатків до заяви вимогам закону. Таким чином вимоги Позивачки суперечать нормам чинного законодавства у зв'язку з чим необхідно відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставні, оскільки позивачкою не дотримано порядку та форми звернення до уповноваженого органу який здійснює розпорядження земельними ділянками, а також не надано належним чином оформлених документів, які б давали право на отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Таким чином, відповідач діяв виключно в межах наділених повноважень та відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави щодо задоволення позовних вимог відсутні.

У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, надав заперчення, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач та представник відповідача подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі у порядку письмового провадження. Позивач також просив при прийнятті рішення вирішити клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Частиною 1 статті 122 КАС України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно вимог частини 4 статті 128 КАС України вбачається, що у разі неприбуття відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

У частині 6 статті 128 КАС України зазначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи приписи ст. ст. 122, 128 КАС України, суд вважає, що подання особами, які беруть участь у справі клопотання про розгляду справи без їхньої участі не є перешкодою для розгляду і вирішення справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе та доцільне розглянути дану адміністративну справу без участі сторін по справі на підставі наявних в ній матеріалів в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані письмові докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частинами 1 - 3 статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

З урахуванням норм ЗК України вбачається, що отримати земельну ділянку у власність із земель державної або комунальної власності можливо шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки або в порядку продажу, передбаченим цим Кодексом.

Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 вказаної статті ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі, якщо у місячний строк із дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Системний аналіз наведених норм закону дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається із відповідним клопотанням щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Відповідно до ч. ч. 4 та 5 статті 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян в межах норм, визначених цим кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Пунктом "б" частини 1 статті 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної або комунальної власності в розмірі не більше 2,0 га.

Відповідно до частини 2 статті 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Згідно частини 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам України для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Правові, організаційні, економічні та соціальні засади ведення особистого селянського господарства визначено Законом України "Про особисте селянське господарство" від 15.05.2003 р. № 742-IV (далі - Закон № 742-IV).

Відповідно до статті 1 цього Закону особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Статтею 3 Закону № 742-IV визначено, що дія цього Закону поширюється на фізичних осіб, яким у встановленому законом порядку передано у власність або оренду земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

З урахуванням дослідження матеріалів наданих позивачем, судом встановлено, що ОСОБА_1, 18 серпня 2016 року звернулась із заявою до Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області щодо надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га., а також надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, розташованої за територією Старобросківської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області, за межами населеного пункту, села Бобівці.

Листом від 16.09.2016 р. за № П-2376/0-2473/6/16 відповідач відмовив в задоволенні заяви позивача про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність безоплатно земельної ділянки, площею 2,0 га, розташованої на території Старобросківської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області.

Відмова вмотивована тим, що відповідно до поданого викопіювання земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність занесена до Державного земельного кадастру за матеріалами державної інвентаризації земель, як суцільна ділянка загальною площею 73,0855 га з кадастровим номером НОМЕР_1, надання вказаної земельної ділянки можливе тільки після поділу на окремі земельні ділянки меншою площею.

Крім того, представник відповідача звернув увагу, що позивачем не дотримано вимоги частини шостої статті 118 ЗК України, а саме позивачем на розгляд надано заяву, водночас позивачем до заяви не надано належні докази графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача.

Судом з метою з'ясування обставин справи, було зобов'язано сторони надати письмові докази на підтвердження, або спростування позовних вимог. З урахуванням матеріалів справи, розгляд справи відкладався, а також у справі оголошувалася перерва у зв'язку з необхідністю витребування письмових доказів щодо підтвердження обставин правомірності прийняття спірного рішення.

Оскільки позивачем на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги не було надано належні письмові докази, що вказувало на їх недостатність для встановлення обставин справи, суд відповідно до вимог ч. ч. 4,5 статті 11 КАС України зобов'язував позивача, відповідача надати суду письмові докази, які б вказували на підстави прийняття спірного рішення та інші документи, які мали значення для розгляду справи.

Частиною 1 статті 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Водночас, судом у порядку п. 4-5 статті 11, ст. ст. 69, 71 КАС України витребувано у відповідача матеріали, які стали підставою прийняття оскаржуваного рішення.

Дослідженням письмових доказів, а саме матеріалів які стали підставою для прийняття спірного рішення, наданих відповідачем, встановлено, що ОСОБА_1 18.08.2016 року звернулась з заявою до Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області. Із змісту заяви видно, що позивачка просила передати їй у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га., а також надати дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, розташованої за територією Старобросківської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області, за межами населеного пункту. До заяви позивач долучила копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, графічний матеріал із зазначенням ділянки, довідку про невикористане право. Крім того, у ході розгляду справи додала копію витяг із публічної карти земельної ділянки.

Дослідженням додатку до заяви, встановлено, що до заяви позивач долучила лише копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, графічний матеріал з зазначенням ділянки, довідку про невикористане право, а в подальшому додала копію витяг із публічної карти земельної ділянки. Із змісту наданих документів встановлено, що додатки зазначені у заяві не характеризували місце розташування земельної ділянки, її площу та розміри та не відповідали встановленому порядку.

Дослідженням викопіювання публічної карти, судом встановлено, що викопіювання виготовлено на стандартному аркуші, не підписане та не засвідчено у встановленому порядку, як передбачено нормами чинного законодавства. Вказана схема викопіювання темного кольору, на вказаному викопіюванню відсутні будь які ознаки, які б могли характеризувати приналежність земельної ділянки. По вказаному додатку не можливо визначити схему розміщення земельної ділянки, оскільки дане викопіювання не містить у собі інформацію про планувальну структуру району або кварталу і т. д. Цей додаток не дає можливість визначити функціональне призначення території і сусідніх ділянок. У доданому датку не зазначено та не відображено розміщення головних споруд інженерно-транспортної інфраструктури, а також інших об'єктів, які так чи інакше впливають на детальне планування території.

Тобто, вказаний додаток викопіювання, який було надано на розгляд відповідачу, а також суду, не відповідає визначенню графічного матеріалу. Графічні матеріали це схеми розташування, викопіювання, кадастровий план, зведені плани, карти тощо, які складають основну частину технічної документації із землеустрою. Вказані матеріали повинні в повній мірі характеризувати місце розташування земельної ділянки, її площу та розміри.

За результатами розгляду вищевказаної заяви, Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області 16.09.2016 року за № П-2376/0-2473/6/16 надало відповідь та роз'яснили порядок отримання земельної ділянки, надання у власність для ведення особистого селянського господарства та надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність орієнтовною площею 2,0 га.

З урахуванням досліджень письмових доказів, пояснень сторін, суд приходить до висновку, про те, що позивач не дотримався вимог частини шостої статті 118 ЗК України, а саме на розгляд відповідачу, суду не надав належні письмові докази, якісні графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача.

Водночас суд зазначає, що позивач до матеріалів позову додав в копії схему викопіювання темного кольору, на вказаному викопіюванню відсутні будь які ознаки, які б могли характеризувати приналежність земельної ділянки схеми, які належним чином не посвідчені, як передбачено ДСТУ 4163-2003, затверджених Наказом Держспоживсандарту України від 07 квітня 2003 року № 55.

Статтею 86 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням дослідження письмових доказів, письмових пояснень, заперечень, вимог Закону, суд приходить до висновку, що приймаючи рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач, діяв у межах та у спосіб встановлений Законом.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність порушень з боку відповідача при прийнятті спірного рішення про відмову наданні у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 16.09.2016 року

Статтею 19 Конституції України передбачено, органи державної влади та місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб'єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім проявам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судовим розглядом не встановлено порушення зазначених критеріїв відповідачем під час прийняття (вчинення) оскаржуваних дій та рішення.

Згідно частини першої статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач довів правомірність прийняття спірного рішення.

Згідно із пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Між тим, і частина 1 статті 71 КАС України також покладає обов'язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Враховуючи вище викладене та не встановивши в судовому засіданні факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд не вбачає правових підстав для задоволення заявленого адміністративного позову.

Відтак, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про визнання протиправним дій та зобов'язати вчинити дії, є таким, що не підлягає задоволенню.

Із врахуванням наведеного повно, всебічно та об'єктивно дослідивши докази по справі, суд робить висновок, про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 11, 69-710, 86, 94, 122, 128, 158, 159, 161- 163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

У відповідності до ст.ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дні отримання копії постанови.

Згідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя П.Д. Дембіцький