Справа № 826/12322/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Мінерфін-Транс”

до

Головного управління ДФС у місті Києві

про

визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В судовому засіданні 05 грудня 2016 року представники позивача позовні вимоги підтримали, представник відповідача до суду не прибув, у зв’язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

У висновку акта перевірки встановлено зокрема порушення позивачем пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4, 201.6, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від’ємного значення податку на додану вартість за грудень 2015 року на суму 132 285,00 грн.; пункту 160.2 статті 160 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на прибуток іноземних юридичних осіб за 2013 та 2014 роки на суму 3 005 826,55 грн.

Вказані в акті перевірки порушення обґрунтовані наступним:

1) безпідставне віднесення до складу податкового кредиту з податку на додану вартість відповідних сум податку по відносинам із ТОВ “Ретус” та ДП “Трансгарант-Україна” у зв’язку із недоведеністю реальності господарських операцій та зв’язку із господарською діяльністю підприємства, зокрема: в актах виконаних робіт зазначено конкретного переліку виконаних робіт та посилання на інші документи, що підтверджують виконання робіт, відсутні вартісні та кількісні показники формування вартості робіт, не зазначено місце виконання, не надано до перевірки актів виконаних робіт, відповідно до яких ДП “Трансгарант-Україна” отримало агентську винагороду; договори, укладені між позивачем та постачальниками залізничних вагонів, не містять інформацію щодо участі агентів в їх укладенні.

2) ТОВ “Мінерфін-Транс” при виплаті компанії АТ “Мінерфін”, Словацька Республіка, доходу із джерел походження з України у вигляді відсотків за користування кредитом у сумі 1 759 397,25 євро не утримало податок з доходу нерезидента.

Таким чином, господарські операції позивача по відносинам із ТОВ “Ретус” не були підставою для визначення грошових зобов’язань.

Позивач вважає протиправними зазначені податкові повідомлення-рішення, мотивуючи позовні вимоги наступним: поставка послуг ДП “Трансгарант-Україна” підтверджується первинними документами та податковими накладними, а ТОВ “Мінерфін-Транс” дотримано передбачені Податковим кодексом України умови для формування податкового кредиту; підприємство не мало обов’язку оподатковувати дохід нерезидента, оскільки відповідний податок був утриманий в повному обсязі в державі нерезидента.

Відповідач у письмовому запереченні проти позову повністю підтримав висновки акта перевірки.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред’явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Щодо висновків акта перевірки про порушення оподаткування податком на додану вартість.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України при розгляді справ даної категорії судам належить з’ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції зв’язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, суд має встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій між ТОВ “Мінерфін-Транс” та його контрагентом - ТОВ “Ретус”, мету придбання та обставини використання придбаних товарів/послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб’єктність учасників господарської операції (зокрема статус платника податку на додану вартість).

Суд встановив, що ТОВ “Мінерфін-Транс” (замовник) та ДП “Трансгарант-Україна” (виконавець) укладено агентський договір №1247 від 06 березня 2014 року, за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди №1 від 18 серпня 2014 року, виконавець за дорученням замовника зобов’язується надати послугу по сприянню в укладенні договору купівлі-продажу залізничних вагонів, технічні характеристики яких зазначені у підпункті 1.1.1 договору, у кількості 25 одиниць; виконавець зобов’язаний вивчити ринок з метою пошуку продавців, бажаючих продати замовнику вагон, виконувати надане йому доручення відповідно до вказівок замовника.

Згідно з пунктом 1.3 договору винагорода виконавця складає 15 874,15 грн. за один вагон, придбаний замовником у продавця, пошук якого здійснив виконавець.

Відповідно до звітів про виконання доручення від 24 квітня 2014 року та від 19 листопад 2014 року та актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) за квітень та листопад 2014 року виконавець надав послуги з пошуку постачальника залізничних вагонів та сприяв укладенню договорів від 13 березня 2014 року №7614/010 018/с та від 02 вересня 2014 року №7614/010 085/с між ТОВ “Мінерфін-Транс” та ПАТ “Крюковський вагонобудівельний завод” на поставку 50 напіввагонів у квітні 2014 року та 25 напіввагонів у листопаді 2014 року, за що отримав агентську винагороду у загальній сумі 1 190 561,25 грн.

ДП “Трансгарант-Україна” виписало позивачу податкові накладні від 30 квітня 2014 року №422 на загальну суму 793 707,50 грн., у тому числі податок на додану вартість 132 284,58 грн. та від 19 листопада 2014 року №262 на загальну суму 396 853,75 грн., у тому числі податок на додану вартість 66 142,29 грн., всього на 1 190 561,25 грн., у тому числі податок на додану вартість 198 426,87 грн.

Згідно з виписками банку, які містяться у справі, позивач перерахував на рахунок постачальника грошові кошти.

Підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (тут і далі – в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає податковий кредит як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв’язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З аналізу вказаних правових норм та обставин справи суд приходить до висновку, що необхідними та достатніми підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товару/послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв’язку з таким придбанням.

Судом встановлено, що позивач у податкових деклараціях з податку на додану вартість за перевірений період відобразив, зокрема, суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних ДП “Трансгарант-Україна”.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Податковий кодекс України передбачає лише такі випадки для не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв’язку з придбанням товарів (послуг), як не підтвердження податковими накладними та/або відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, та/або порушення порядку заповнення податкової накладної оформлення їх з порушенням вимог (пункт 198.6 статті 198, пункт 201.10 статті 201).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов’язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов’язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

За приписом пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Як встановлено судом, на момент складання податкових накладних контрагент позивача - ДП “Трансгарант-Україна”, був зареєстрований як платник податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мав право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку послуг; в свою чергу, податкові накладні, на підставі яких позивач формував податковий кредит, та копії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідають вимогам, встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Порушень з приводу реєстрації податкових накладних, виписаних постачальником, у Єдиному реєстрі податкових накладних в акті перевірки не встановлено.

Вирішуючи питання про реальність операцій з придбання робіт і питання використання їх у власній господарській діяльності позивача, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов’язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Суд встановив, що ТОВ “Мінерфін-Транс” здійснює діяльність з виробництва залізничних локомотивів, ремонту та технічного обслуговування інших транспортних засобів, у сфері вантажного залізничного транспорту, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

Як зазначає позивач у письмовому поясненні, з чим погоджується суд, придбані у ДП “Трансгарант-Україна” послуги замовлялись з метою придбання залізничних вагонів для використання у власній господарській діяльності, зокрема для надання послуг вантажних залізничних перевезень.

Згідно з актами прийому-передачі від 11 квітня 2014 року №1, від 13 квітня 2014 року №2, від 08 жовтня 2014 року №1 та від 30 жовтня 2014 року №2, податковими накладними від 17 березня 2014 року №47, від 09 квітня 2014 року №№49, 50, від 05 вересня 2014 року №23, від 09 вересня 2014 року №40, від 29 вересня 2014 року №177 та від 23 жовтня 2014 року №81 ПАТ “Крюковський вагонобудівельний завод” поставило позивачу 75 напіввагонів.

Сприяння ДП “Трансгарант-Україна” підтверджується зокрема зверненням останнього до ПАТ “Крюковський вагонобудівельний завод” від 06 березня 2014 року №231/1 про направлення комерційної пропозиції, листом ПАТ “Крюковський вагонобудівельний завод” від 10 березня 2014 року №76-01-48/198-1 про можливість поставки 150 напіввагонів моделі 12-783 та про умови їх поставки, повідомленням ДП “Трансгарант-Україна” від 11 березня 2014 року №245/1 на адресу ТОВ “Мінерфін-Транс” щодо комерційної пропозиції ПАТ “Крюковський вагонобудівельний завод”.

У свою чергу придбані у ПАТ “Крюковський вагонобудівельний завод” напіввагони знаходяться на балансі позивача, що підтверджується оборотно-сальдовими відомостями по рахунку 105 “Необоротні активи 2014 рік”, по рахунку 631 та карткою рахунку 631 “Контрагент ПАТ “Крюковський вагонобудівельний завод”; вказані вагони також обліковуються за ТОВ “Мінерфін-Транс” в автоматизованому банку даних Головного інформаційно-обчислювального центру Укрзалізниці для курсування вагонів шляхами загального користування , станція приписки вагонів “Дніпрорудне”, про що зазначено у листі Державного підприємства “Придніпровська залізниця” від 22 травня 2015 року №В.о.Н-21/587.

На підтвердження реальності спірних господарських операцій та факту використання придбаних послуг у межах господарської діяльності позивач надав до суду копії наступних документів: господарські договори про надання агентських послуг, звіти про виконання доручення, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні, виписки банку, ділова переписка щодо комерційної пропозиції по відносинам із ДП “Трансгарант-Україна”; договори поставки вагонів, технічні умови акти приймання-передачі, податкові накладні та виписки банку щодо фактичного використання придбаних послуг у господарській діяльності та придбання вагонів; оборотно-сальдові відомості, карки рахунків … щодо подальшого руху товарів.

Співставлення первинних, податкових та платіжних документів по спірним господарським операція із документами, які підтверджують реальність таких господарських операцій, вказує, що ТОВ “Мінерфін-Транс” придбавало у ДП “Трансгарант-Україна” послуги з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем до суду не надано.

При вирішенні даного спору суд враховує вимоги статті 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яка встановлює: якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій ДП “Трансгарант-Україна” було зареєстроване як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Суд вважає помилковим висновки акта перевірки про не зазначення в актах виконаних робіт конкретного переліку виконаних робіт та посилання на інші документи, що підтверджують виконання робіт, вартісних та кількісних показників формування вартості робіт та місця виконання, оскільки: наявні у справі копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) свідчать про наявність у них посилань на звіти про виконання доручення, та про отримання агентської винагороди у відповідному розмірі, відомості про місце складання – м. Київ; згідно з нормами статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” вартісні та кількісні показники формування вартості робіт не є обов’язковим реквізитом первинних документів.

В будь-якому випадку, суд дотримується позиції, що окремі недоліки в оформленні первинних документів не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших доказів вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов’язаннях платника податків у зв’язку з його господарською діяльністю мали місце.

Посилання відповідача на не надання до перевірки актів виконаних робіт, відповідно до яких ДП “Трансгарант-Україна” отримало агентську винагороду є безпідставними, тому що вказані акти було додані разом із запереченнями на акт перевірки, що узгоджується із нормами пункту 86.7 статті 86 Податкового кодексу України.

Необґрунтованими є також доводи відповідача про те, що договори, укладені між позивачем та постачальниками залізничних вагонів, не містять інформацію щодо участі агентів в їх укладенні, оскільки обов’язкове зазначення такої інформації сторонами не погоджено.

Разом з тим, вище судом спростовано висновки актів перевірки та доводи ГУ ДФС щодо відсутності реальних господарських операцій.

Відповідно до приписів статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, в контексті спірних правовідносин належить відмітити рішення Європейського Суду з прав людини у справах “Інтерсплав” проти України (2007 рік, заява №803/02),“Булвес“ АД проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і “Бізнес Супорт Центр” проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), у яких, перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу №1, Європейський суд з прав людини застосовував принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає додержання “справедливого балансу” між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.

Провівши відповідну оцінку, Європейський Суд з прав людини визнав, що “справедливий баланс” не додержується, коли платника податку на додану вартість позбавляють права на податковий кредит/бюджетне відшкодування за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов’язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо/повинно було відомо про таку діяльність його постачальників.

Таким чином, за змістом норм Податкового кодексу України право покупця на податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.

Враховуючи викладене, на думку суду, позивач правомірно відносив до складу податкового кредиту відповідні суми податку на додану вартість по відносинам із ДП “Трансгарант-Україна”, тому висновки акта перевірки про заниження податку на додану вартість та завищення від’ємного значення є помилковими, а збільшення суми грошового зобов’язання з податку на додану вартість та зменшення від’ємного значення - протиправним.

В частині висновків акта перевірки про не утримання ТОВ “Мінерфін-Транс” податку з доходу нерезидента при виплаті компанії АТ “Мінерфін”, доходу із джерел походження з України суд звертає увагу на наступне.

Як встановлено в акті перевірки та підтверджується матеріалами справи, ТОВ “Мінерфін-Транс” у період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року здійснювало виплату доходу джерелом походження з України у вигляді відсотків за користування кредитом в загальній сумі 1 759 397,25 євро (еквівалент 30 058 265,52 грн.) нерезиденту АТ “Мінерфін” (MINERFIN, a.s.) (Словаччина) згідно з договором позики від 17 квітня 2013 року №1/2013.

Перевіркою встановлено, що позивачем податок з доходу нерезидента не утримувався.

Відповідно до пункту 160.2 статті 160 Податкового кодексу України резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), крім доходів, зазначених у пунктах 160.3 - 160.7 цієї статті, зобов’язані утримувати податок з таких доходів, зазначених у пункті 160.1 цієї статті, за ставкою в розмірі 15 відсотків їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

Пункт 3.2 статті 3 Податкового кодексу України визначає, якщо міжнародним договором, згода на обов’язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з підпунктом “а” пункту 160.1 статті 160 Податкового кодексу України для цілей цього пункту під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, розуміються проценти, дисконтні доходи, що сплачуються на користь нерезидента, у тому числі проценти за позиками та борговими зобов’язаннями, випущеними (виданими) резидентом.

Відповідно до статті 11 Конвенції між Урядом України і Урядом Словацької Республіки про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доход і майно, яка набрала чинності 22 листопада 1996 року, проценти, що виникають в одній Договірній Державі і сплачуються резиденту другої Договірної Держави, будуть оподатковуватись у цій другій Державі.

Однак такі проценти можуть також оподатковуватись у тій Договірній Державі, в якій вони виникають, і відповідно до законодавства цієї Держави, але якщо одержувач фактично має право на проценти, податок, що стягується, не повинен перевищувати 10 процентів від валової суми процентів.

Тобто, за загальним правилом проценти, що виплачуються нерезиденту, мають оподатковуватись у країні нерезидента; умовою ж оподаткування процентів в країні їх виникнення передбачено – Україні, є встановлений розмір податку, який стягується, а саме він не повинен перевищувати 10 відсотків від валової суми процентів.

Водночас за змістом пункту160.2 статті 160 Податкового кодексу України ставка податку з доходів нерезидента становить 15 відсотків, а тому дохід у вигляді процентів, виплачений позивачем нерезиденту, має оподатковуватись у Словацькій Республіці.

Пункт 103.1 статті 103 Податкового кодексу України передбачає, що застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Відповідно до пункту 103.4 статті 103 Податкового кодексу України підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Згідно з пунктом 103.5 статті 103 Податкового кодексу України довідка видається компетентним (уповноваженим) органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором України, за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, і повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України.

Аналіз наведених норм дає суд підстави вважати, що необхідною умовою застосування звільнення платника податків від оподаткування, що передбачено Конвенції між Урядом України і Урядом Словацької Республіки про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доход і майно, є факт наявності у нерезидента України статусу резидентства Словацької Республіки на момент здійснення спірних операцій.

При цьому АТ “Мінерфін” сплатило відповідний податок на доходи з процентів по договору позики в Словацькій Республіці, що підтверджують відповідні податкові декларації з податку на прибуток, копії яких містяться у справі.

Враховуючи викладене, на думку суду, що ТОВ “Мінерфін-Транс” не мало обов’язку утримувати податку з доходу нерезидента при виплаті компанії АТ “Мінерфін”.

Крім того, суд звертає увагу, що в акті перевірки відповідач вказує про необхідність сплати позивачем податку з доходу нерезидента за ставкою 10 відсотків, проте, Податковий кодекс України не встановлює такої ставки податку з доходу, виплаченого на користь нерезидента з джерелом його походження з України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ГУ ДФС не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ “Мінерфін-Транс” підлягає задоволенню.

Частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Мінерфін-Транс” задовольнити повністю.

3. Присудити з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Мінерфін-Транс” понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 54 058,13 грн. (п’ятдесят чотири тисячі п’ятдесят вісім гривень тринадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у місті Києві.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко