Справа № 305/2056/15а,2а/305/16/16
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2017-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року № 876/11/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області на постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, як представника за дорученням в інтересах ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області про визнання дій протиправними в частині призначення пенсії та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, як представник за дорученням в інтересах ОСОБА_2 03.11.2015 звернулася в суд з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області у призначені ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцю АДРЕСА_1 пенсії на загальних підставах, як таке, що не відповідає вимогам чинного законодавства; зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області призначити пенсію ОСОБА_2 у відповідності до умов Закону України «Про державну службу»; здійснити перерахунок пенсії у відповідності до умов Закону України «Про державну службу» та виплатити ОСОБА_2 різницю неодержаної ним відповідної пенсії в період з часу набуття ним права на пенсію державної служби до дня призначення пенсії державної служби.

Постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано, як таке, що не відповідає вимогам чинного законодавства, рішення посадової особи управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області щодо відмови у призначенню ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцю АДРЕСА_1 пенсії державного службовця у відповідності до положень Законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування». Зобов'язано управління Пенсійного Фонду України в Рахівському районі Закарпатської області призначити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцю АДРЕСА_1 пенсію державного службовця у відповідності до положень Законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування» та провести відповідний перерахунок.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідно до п. 3 Порядку затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України від 27.12.2005 за № 1566/118446 заява про переведення з одного виду пенсії на інший подається до органу що призначає пенсію, заявником за місцем проживання, а при необхідності - його законним представником (батьки або опікун (піклувальник) за місцем проживання представника. Подання заяви про переведення на інший вид пенсії через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, Порядком не передбачено.

Апелянт вказує, що пенсія ОСОБА_2 призначена по віку відповідно до його заяви. Сам ОСОБА_2 не звертався із заявою про перехід на інший вид пенсії, тобто на пенсію згідно Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», як того вимагає чинне законодавство, а тому з боку управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі немає незаконних дій чи бездіяльності, і права позивача не порушувалися.

Апелянт звертає увагу на те, що, як судом першої інстанції, так і відповідачем не розглядалися та не обговорювалися норми матеріального права щодо права ОСОБА_2 на пенсію по Закону України «Про державну службу», як цього вимагає позивач в своїх позовних вимогах.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечив та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області та отримує пенсію за віком, згідно поданої ним заяви від 05.08.1997 відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_2 в особі представника за довіреністю ОСОБА_1 неодноразово звертався до управління ПФУ в Рахівському районі із заявами про переведення пенсії за віком на пенсію державного службовця, оскільки він являвся посадовою особою місцевого самоврядування та працював на виборних посадах.

Однак, в цьому позивачу було відмовлено у зв'язку із тим, що пенсійного віку позивач досяг до набрання чинності Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а відповідно до положень статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони скасовують або пом'якшують відповідальність особи. Крім цього, він не перебував на час досягнення пенсійного віку на посаді державного службовця та не виконав вимог особистого звернення.

08.02.2013 позивач особисто подав заяву про переведення його на пенсію згідно Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

12.02.2013 відповідач йому відмовив з тих вище наведених підстав.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки загальний стаж позивача становить 39 років, у тому числі період роботи на виборній посаді складає 22 роки і шість місяців, то на момент досягнення пенсійного віку позивач мав право на призначення пенсії згідно Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а тому позов є обгрунтованим.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він не відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), на одержання пенсії державних службовців, мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

До стажу державної служби, який дає право на призначення пенсії державного службовця особам, які мають не менше 10 років стажу державної служби, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, зараховуються періоди роботи в органах і на посадах, передбачених Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283, тобто крім роботи на посадах, віднесених до категорій державних службовців, зараховуються інші періоди, зокрема, робота на виборних та відповідальних посадах в партійних, комсомольських та профспілкових органах.

До 20-річного стажу, який дає право на пенсію державного службовця незалежно від місця роботи під час досягнення пенсійного віку, зараховується тільки час роботи на посадах, віднесених до категорій державних службовців. Категорії посад державних службовців визначені статтею 25 Закону України «Про державну службу», якою виборні та відповідальні посади в партійних, комсомольських та профспілкових органах не передбачені.

Відповідно до положень частини другої Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 21.05.1997 дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

За посадовими особами місцевого самоврядування, посади яких на момент набрання чинності цим Законом було віднесено до відповідних категорій та яким присвоєно ранг згідно з пунктом 5 розділу V Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зберігається така сама категорія та присвоюється такий самий ранг з додержанням вимог цього Закону.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», який набрав чинності 4 липня 2001 року, посадовим особам місцевого самоврядування, які працювали на виборних посадах в органах місцевого самоврядування 8 років і більше за наявності загального трудового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, призначається пенсія відповідно до цього Закону незалежно від того, де вони працювали перед призначенням пенсії.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (набрав чинності з дня його опублікування 11.07.2003) право на призначення пенсії незалежно від того, де вони працювали перед призначенням пенсії надано також посадовим особам місцевого самоврядування, які працювали на виборних посадах в органах місцевого самоврядування протягом повних двох і більше скликань, починаючи зі скликання 1990 року.

Проте, зазначеним Законом не передбачено поширення його норм на осіб, які досягли пенсійного віку до його прийняття.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2, з 30.06.1962 по 19.03.1965 обраний секретарем виконкому Середньоводянської сільської ради, з 19.03.1965 по 19.03.1974 обраний головою виконкому Середньоводянської сільської ради та з 28.06.1982 по 17.05.1992 обраний головою виконкому Середньоводянської сільської ради.

Судом встановлено, що позивач досяг пенсійного віку 06.08.1997, тобто до набрання чинності Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» 04.07.2001.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони скасовують або пом'якшують відповідальність особи.

Оскільки Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не має зворотної сили, то відповідна норма щодо пенсійного забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які працювали на виборних посадах, може бути застосована виключно до тих осіб, які досягли пенсійного віку в період дії цього закону і на них було поширено дію Закону України «Про державну службу» чи працювали на виборних посадах після цього терміну.

Також, на момент виходу на пенсію позивач не працював на посаді державного службовця, що виключає можливість призначення йому пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Окрім цього, згідно статті 11 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» ( в редакції від 07.06.2001) посадова особа місцевого самоврядування, яка вперше приймається на службу в органи місцевого самоврядування, вважається такою, що вступила на посаду, з моменту складення присяги.

Присяга вважається складеною, якщо після її зачитування громадянин України скріплює Присягу своїм підписом. Підписаний текст Присяги зберігається за місцем служби.

Про складення Присяги робиться запис у трудовій книжці із зазначенням дати складення Присяги.

Особа, яка відмовилася від складення Присяги (за винятком осіб, обраних на посади, зазначені в абзаці другому частини першої статті 10 цього Закону), вважається такою, що не вступила на посаду, а рішення про її призначення, обрання чи затвердження вважається таким, що втратило юридичну силу.

Особи, які вперше були обрані на посади сільських, селищних, міських голів, голів рад, старости, складають Присягу на сесії відповідної ради, текст якої визначено в частині першій цієї статті.

Як встановлено судом і не заперечувалося представником позивача, що ОСОБА_2 Присяги державного службовця не складав, жодних рангів йому присвоєно не було.

Згідно трудової книжки позивача, наявної в матеріалах справи, то в ній відсутній запис про складення Присяги ОСОБА_2 із відповідним зазначенням дати її складення та присвоєння рангу, що є обов'язковим для набуття статусу державного службовця чи посадової особи органу місцевого самоврядування, що прирівняні до них згідно Закону України «Про державну службу».

Вимоги щодо складення Присяги та присвоєння відповідного рангу для посадових осіб місцевого самоврядування передбачені й Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 04.07.2001.

Посилання представника позивача на те, що стаж роботи позивача на посадах секретаря та голови виконкому сільської ради до 1992 року прирівнюється до стажу роботи державного службовця, не підтверджують тої обставини, що позивач набув такого статусу, що надає право на пенсію за вислугу років державного службовця.

За таких обставин, позивач не набув статусу державного службовця чи посадової особи органу місцевого самоврядування, що прирівняні до них, відтак права на пенсію за вислугою років державного службовця чи посадової особи органу місцевого самоврядування, що прирівняні до них згідно Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993, а тим більше Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 04.07.2001 ( в редакціях, що діяла на час виникнення спірних відносин) немає.

Вказані вище норми матеріального права судом першої інстанції враховані не були і помилково задоволено позовні вимоги .

З огляду на вищенаведене , колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених вище мотивів.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198 п. 3, 202 п. 4, 205 ч. 2, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Рахівському районі Закарпатської області задовольнити.

Постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 07 грудня 2016 року у справі № 305/2056/15-а скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, як представника за дорученням в інтересах ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М.Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І.Рибачук

Постанова у повному обсязі складена 28.03.2017 року.