Справа № 333/5493/16-а (2-а/333/252/16)
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2017-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 березня 2017 рокусправа № 333/5493/16-а (2-а/333/252/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Олефіренко Н.А.

суддів: Шальєвої В.А. Білак С.В.

за участю секретаря судового засідання: Лащенко Р.В.

За участю:

Позивач - ОСОБА_1 ( паспорт НОМЕР_1)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя

на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2016 року

у справі № 333/5493/16-а (2-а/333/252/16)

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя, в якому просив визнати неправомірним рішення Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про відмову у призначенні йому пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя провести обчислення нарахування та виплату позивачу, пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» з 12.09.2016 року, виходячи із розрахунку 86 % від суми місячного (чинного) заробітку.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2016 задоволено.

Вважаючи вказане рішення таким, що винесено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні позивач проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що останню необхідно задовольнити, а постанову скасувати з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 працює в органах прокуратури Запорізької області.

12 вересня 2016 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» До заяви, позивачем надана копія трудової книжки.

Листом №213/Д-9 від 14.09.2016 року відповідачем було відмовлено в призначенні пенсії, з посиланням на те, що згідно п.5 Прикінцевих положень «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII з 1 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії / щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до деяких законів України, в тому числі «Про державну службу» та «Про прокуратуру». Тобто, з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються. Крім того зазначено, що загальний стаж позивача складає 20 років 00 місяців 13 днів чого недостатньо для призначення пенсії за вислугу років.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявне право на призначення пенсії на підставі положень ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» за наявності 20 років вислуги виходячи із редакції Закону від 15.01.2011 р., оскільки наступними змінами було звужено права позивача. Отже, рішення Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про відмову у призначенні пенсії за вислугу років є незаконним.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону № 213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", Про прокуратуру", Про судоустрій і статус суддів", Про статус народного депутата України", Про Кабінет Міністрів України", Про судову експертизу", Про Національний банк України", Про службу в органах місцевого самоврядування", Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону № 213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону № 1789 щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Проте 15 липня 2015 року у зв'язку з набранням законної сили Законом № 1697 Закон № 1789 частково втратив свою чинність, зокрема, і частина 1 статті 50№ цього Закону.

Аналізуючи правову конструкцію та вищезазначені положення пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону № 213 колегія суддів приходить до висновку, що ним скасовані діючі станом на 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України Про прокуратуру від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, а не система спецпенсій взагалі, як помилково вважає відповідач.

До такого висновку колегія суддів приходить у зв'язку з тим, що пенсії за вислугу років/довічне грошове утримання, зокрема, після 1 червня 2015 року призначаються згідно Закону України Про міліцію (стаття 23№), розділу ІІ Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, Закону України Про національну поліцію від 2 липня 2015 року № 580-VIII (стаття 102), Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (статті 54, 55), Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (стаття 142) тощо.

15 липня 2015 року набрав законної сили Закон України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, відповідно до частини 1 статті 86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Вказана норма набрала законної сили після 1 червня 2015 року, станом на вказану дату не була діючою, а тому положення Закону № 213 на неї не розповсюджуються, ця норма іншими законами не скасовувалась, її дія не зупинялась, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що з 15 липня 2015 року право прокурорів на пенсійне забезпечення за вислугу років законодавцем відновлено і прокурори з вказаної дати мають таке право за наявності на день звернення вислуги років, передбаченої статтею 86 Закону № 1697.

За таких обставин відповідач безпідставно послався на Закон № 213 при прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу.

В той же час, згідно п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (набрав чинності з 15 липня 2015 року), визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, які не регулюють спірні питання.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що положення ч. 1 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, на які посилається позивач, втратили чинність з дня набрання чинності Законом № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Отже, на час звернення позивача до управління із заявою про призначення пенсії за вислугою років (12 вересня 2016 року) на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII, зазначена норма втратила чинність, оскільки діяли нові норми щодо призначення пенсії працівникам прокуратури визначені ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Оскільки на час подання заяви про призначення пенсії позивач не мав вказаної вислуги років, суд апеляційної інстанції вважає правомірною відмову Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя у призначенні пенсії за вислугою років на підставі Закону України «Про прокуратуру».

При цьому слід зазначити, що посилаючись на висновки Конституційного Суду України, суд першої інстанції правильно зазначив, що зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів, проте не звернув уваги, що ключовим для вирішення питання, яка саме законодавча норма підлягає застосуванню, є встановлення факту, чи досягнуті були певною особою ті гарантії, зокрема, в даному випадку право на призначення пенсії за вислугу років на час дії норм законів, які в подальшому були змінені законодавцем.

Досягненням права на пенсію за вислугою років є виникнення у особи права на її призначення у зв'язку із набуттям необхідного спеціального стажу.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що станом на 1 жовтня 2011 року, коли стаття 50№ Закону № 1789 була викладена в редакції, яка передбачала поступове збільшення стажу роботи до 25 років та залежність обрахування цього стажу від дати звернення за призначенням пенсії, вислуга років позивача становила менше 17 років, що не давало позивачу права на призначення пенсії за вислугу років.

Таким чином, у період дії статті 50№ Закону № 1789 в редакції Закону від 12.07.2001 № 2663, а саме, до 30 вересня 2011 року позивач не набув право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до вимог цієї статті, тобто не досяг в цій частині певних соціальних гарантій, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що змінами, які були внесені до статті 50№ Закону № 1789 Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI є звуженням досягнутих ним гарантій.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про наявність підстав для скасування постанови суду першої інстанції згідно ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 24, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя - задовольнити.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2016 року у справі № 333/5493/16-а (2-а/333/252/16) - скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 29 березня 2017 року.

Головуючий: Н.А. Олефіренко

Суддя: В.А. Шальєва

Суддя: С.В. Білак