Справа № 809/1534/16
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Справа № 876/1693/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

з участю секретаря Федчук М.Р.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправним рішення Державної міграційної служби України від 29 серпня 2016 року № 454-16 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту". Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за № 95/13 від 31.07.2015 року.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції Державна міграційна служба України оскаржила її, подавши до Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржувана постанова є незаконна і необґрунтована та прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, при невідповідності висновків суду обставинам справи і підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову, оскільки рішення за №454-16 від 29.08.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, оскільки позивач не навів будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя на батьківщині, а наведені під час співбесід обставини свідчать, на думку відповідача, лише про бажання позивача уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій націоналістичного характеру, а саме відбування кримінального покарання за ст. 282 КК РФ. На думку сторони відповідача, ОСОБА_1 не було доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду, тому відповідач підставно прийшов до висновку, що у випадку повернення позивача до ОСОБА_3 Федерації він не зазнає серйозної шкоди визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п. 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Представник Державної міграційної служби в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просить постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Державної міграційної служби України не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, 02.01.1971 уродженець ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3 Федерації, в кінці серпня - на початку вересня 2014 року перетнув кордон України нелегально, пішки, вночі, в районі Курської та Сумської областей (Рильськ-Глухів).

25.06.2015 року позивач звернувся до Державної міграційної служби України ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через переслідування із політичних мотивів.

За результатами розгляду особової справи позивача, на підставі абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ДМС України було прийнято висновок від 26.08.2016 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні.

Підставою для відмови позивачу у наданні захисту України було наступне:

заява-анкета заявника про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.06.2015 року № 95/13 містить суперечливі відомості, оскільки заявник вказав, що не належав до будь яких політичних чи інших організацій, і одночасно зазначив причиною звернення за захистом переслідування з боку російської влади через мої політичні погляди і також вказав, що не хоче повертатися до країни громадянської належності, оскільки його сімя перебуває в Україні та є громадянами України;

аналіз інформації з країни походження заявника підтверджує, що заявник дійсно притягався до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу та сплатив штраф. Також вбачається правдоподібним, що справа могла бути перекваліфікована в кримінальну. Проте неправдоподібним при цьому є відомості заявника щодо змісту листівок, оскільки вони були з националистической глупостью. На націоналістичний зміст листівок безпосередньо вказує і те, що справу було перекваліфіковано за ст. 282 КК РФ;

заявник, перебуваючи у країні громадянської належності, вчиняв дії і користувався захистом своєї країни протягом тривалого періоду і не зазнавав переслідувань, а саме: укладав угоди купівлі-продажу майна, офіційно працевлаштовувався, народжував та реєстрував дітей, був зареєстрований за місцем свого проживання. Це підтверджується інформацією з відкритих джерел країни походження заявника;

що стосується непонесеного покарання за ст. 282 КК РФ, то слід вказати, що за характером цей злочин є нетяжким, санкція цієї статті передбачає такі міри відповідальності, як накладення штрафу, виправні роботи або позбавлення волі. Враховуючи, що заявник вчиняв дії з групою осіб, навіть якщо припустити, що заявник міг понести максимальний термін покарання, то санкція цієї статті передбачає максимальний термін покарання у вигляді позбавлення волі строком на пять років. Важливим є і той факт, що заявник жодного разу не скористався своїм правом на захист, уникав допитів і досудового розслідування, та в цілому не сприяв прийняттю справедливого і обєктивного рішення у цій справі;

заявник переслідується в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності націоналістичного характеру;

небажання заявника повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій;

ризик можливого покарання заявника у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ за ст. 282 КК РФ.

Колегія суддів зазначає, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 року № 3671-17 (далі - Закон №3671- VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-17 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671- VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671- VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом із цим, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 3671- VI передбачено, що додатковий захист - додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що 21.04.2015 Верховною ОСОБА_2 України прийнято постанову № 337-VІІІ Про заяву Верховної ради України Про відсіч збройній агресії ОСОБА_3 Федерації та подолання її наслідків.

Згідно абзацу 1 постанови збройна агресія ОСОБА_3 Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами ОСОБА_3 Федерації всупереч міжнародно-правовим зобовязанням ОСОБА_3 Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і ОСОБА_3 Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту ОСОБА_3 Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

Згідно з наданою заявником довідкою 7-го окремого батальйону ДУК Правий сектор від 14.05.2015 р. №64, він з 26.02.2015 р. приймав участь у бойових діях з визволення України від сепаратистів та російських регулярних військ у складі 7-го окремого батальйону ДУК Правий сектор на території с. Тоненьке, Опитне, Авдіївка, Піски, Водяне, Ясинуватського району Донецької області.

10.08.2015, тобто вже під час перебування на території України, щодо Позивача було порушено кримінальну справу за ч.1 ст. 205.2 КК РФ Публічні заклики до здійснення терористичної діяльності, що підтверджується листом управління по Приморському краю ФСБ РФ.

Крім того, позивач 15.09.2016 нагороджений медаллю за жертовність українському народу відповідно до рішення спільного виконавчого комітету УНА УНСО, Україна та Благодійного фонду FRAC, USA.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не враховано в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а саме: не враховано те, що позивач є громадянином ОСОБА_3 Федерації, та брав участь у збройному конфлікті на сході України на стороні України проти збройної агресії ОСОБА_3 Федерації. Тому, у позивача є обґрунтовані підстави побоюватися, що внаслідок його повернення в країну походження є загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Враховуючи те, що участь ОСОБА_4JI. у бойових діях на сході України у складі ДУК Правий сектор на стороні України набула розголосу у засобах масової інформації, в Росії заявнику може загрожувати притягнення до кримінальної відповідальності за статтями КК РФ : 205.2 КК РФ (Публічні заклики до здійснення терористичної діяльності) 208 (Організація незаконного збройного формування або участь у ньому) або 359 (Наймнаство), за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 2 до 5 років (ст. 205.2) від 5 до 10 років (ст. 208) відповідно.

В той же час слід звернути увагу на те, що відповідно до Доповіді Amnesty International 2015/16: Права людини в сучасному світі (ОСОБА_3 Федерація), на деяких гучних процесах оголилися глибоко вкорінені і великі вади російської системи кримінального правосуддя, в тому числі недотримання принципу рівноправності сторін; застосування тортур і жорстокого поводження в ході слідства і готовність судів приймати докази, отримані під тортурами; участь секретних свідків і використання інших секретних доказів, які не міг оскаржити захист; відмова у праві користуватися послугами адвоката за власним вибором. Виправдувальні вироки виносилися менше, ніж у 0,5% випадків.

Вірними є висновки суду першої інстанції щодо твердження відповідача, що позивачем не дотримано порядку звернення особи за захистом в Україні, встановленого статтею 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, оскільки він звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України у Львівській області 25.06.2015 р., тобто, через 9 місяців після вїзду на територію України.

Так, судом встановлено, що паспорт громадянина ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_1 згорів під час пожежі в с.Піски Донецької області 10.05.2015 року, що підтверджується довідкою від 14.05.2015 № 65 виданою 7-мим окремим батальйоном ДУК Правий сектор.

Крім того, колегія суддів враховує, що дружина позивача ОСОБА_5 та їхні діти - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, в лютому 2015 року набули громадянство України. Також, у квітні 2015 року громадянином України народився син ОСОБА_15.

Відповідно до ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Державної міграційної служби України слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195,198,200,205,206,254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року у справі № 809/1534/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий А.Р.Курилець

Судді М.П.Кушнерик

ОСОБА_16

Повний текст ухвали виготовлений 30 березня 2017 року.