Справа № 213/414/17
Суддя: Нестеренко О. М.
Дата ухвалення: 2017-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

г Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/414/17
Номер провадження 2-а/213/23/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Нестеренка О.М.,

при секретарі Ладухіній І.С.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Управління патрульної поліції в місті ОСОБА_2 Департаменту патрульної поліції ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 3 батальйону № 4 УПП в м. Кривому Розі ДПП ОСОБА_4 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора роти № 3 батальйону № 4 УПП в м. Кривому Розі ДПП ОСОБА_4 про скасування постанови № 600541 від 31.01.2017 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те що 31.01.2017 відповідачем винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення, відповідно до якої він о 19.50 год. 31.01.2017 керуючи транспортним засобом «Шкода» д/н НОМЕР_1 перед поворотом ліворуч з вул. Подлєпи на пр. Південний та перед закінченням руху не увімкнув світловий покажчик повороту відповідного напрямку та не мав при собі полісу ОСЦПВВНТЗ, чим порушив п.п.9.2а, 9.2б та 2.1г ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП. Водночас позивач не заперечував, що дійсно світловий покажчик повороту перед здійсненням повороту ліворуч він не вмикав, оскільки він рухався по головній дорозі яка змінювала напрямок руху ліворуч, а тому його дії не суперечить вимогам ПДР України. Поліс ОСЦПВВНТЗ він дійсно не надав на вимогу працівника поліції, оскільки вважає таку вимогу неправомірною, з огляду на те, що протокол про адміністративне правопорушення не складався та матеріали ДТП не оформлялися, що відповідно вимогам ст. 16 Закону України «Про дорожній рух», п.п. 21.2 ст. 21 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є виключними підставами для перевірки полісу працівником поліції.

Також позивач у своєму позові стверджує, що оскаржувана ним постанова винесена відповідачем із порушенням норм ПДР України, КУпАП та рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015. Так, відповідач незаконно розглянув справу на місці зупинки автомобілю, що на його думку унеможливило виконання вимог ст.245 КУпАП, хоча закон дозволяє розглядати справи виключно за місцезнаходженням органу, який уповноважений розглядати такі справі, не виконав вимоги ч.2 ст.33 КУпАП, позбавив його можливості скористатися у повному обсязі своїми правами передбаченими ст.268 КУпАП України, порушив вимоги щодо процедури розгляду справи, а саме проігнорував порядок встановлений ст.ст. 278,279 КУпАП України, без законних підстав вимагав надання йому полісу страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, не надав йому можливості надати пояснення.

Відповідач надав суду заперечення на позов, в яких посилався на те, що під час патрулювання 31.01.2017 ним був помічений автомобіль «Шкода» д/н НОМЕР_1, який перед початком повороту з вул. Подлєпи на пр. Південний не увімкнув світловий покажчик повороту відповідного напрямку. Оскільки такі дії водія є порушенням п.9.2 ПДР України даний транспортний засіб був зупинений, водія було повідомлено про причину зупинку та запропоновано надати серед іншого поліс ОСЦПВВНТЗ, який водієм надано не було. Він повідомив позивача, що ним допущено порушення ПДР України та запропонував дати йому пояснення, на що позивач пояснив, що через втому він не включив покажчик повороту, а діючого полісу у нього немає. Після цього на місці була складена постанова за ч.2 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП та з врахуванням вимог ст. 36 КУпАП накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 гривень.

Позовні вимоги вважає необґрунтованими оскільки порушення п.9.2 ПДР України дійсно мало місце, зафіксоване на бодікамеру, а отже у нього були законні підстави для зупинки автомобіля позивача та перевірки його документів, в тому числі полісу ОСЦПВВНТЗ, що передбачено п.2.1, 2.4а ПДР України, п.21.3 ст.21 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Твердження позивача про допущені процесуальні порушення не визнає, оскільки можливість надати пояснення у відповідача була, його права передбачені ст. 268 КУпАП були йому розяснені, однак бажання скористатися ними позивач не виявив, а розгляд справи і винесення постанови про накладення адміністративного стягнення на місці вчинення правопорушення в скороченому провадженні не суперечать діючим нормам КУпАП, в той час як позивач посилається на рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015, яке не враховує законодавчих змін в норми КУпАП, які відбулися після його ухвалення. Враховуючи викладене, вважає постанову правомірною та такою, що не підлягає скасуванню. На підставі вищевикладеного просив суд відмовити в задоволенні позову. До заперечень надав DVD-диск із записом факту правопорушення.

Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Факт непред'явлення ним полісу обов'язкового страхування цивільної відповідальності позивач підтвердив у судовому засіданні, оскільки вважає, що він не зобов'язаний його пред'являти на вимогу працівників поліції, якщо вони не складають протокол про адміністративне правопорушення.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на письмові заперечення, та також пояснив, що виконання п.9.2 ПДР України не передбачає виключень, а отже навіть при русі по головній дорозі водій має позначати для інших водіїв свій намір вчинити маневр повороту. Окрім того, представник відповідача в судовому засіданні як на правову підставу вимоги предявити поліс ОСЦПВВНТЗ послався на п.2 ч.1 ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію».

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, відеозапис наданий відповідачем, оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП, постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Судом встановлено, що 31.01.2017 інспектором роти № 3 батальйону № 4 УПП в м. Кривому Розі ДПП ОСОБА_4 була винесена постанова серії АР № 600541 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. (а.с.9).

Відповідно до вказаної постанови, ОСОБА_1 о 19.50 год. 31.01.2017, керуючи транспортним засобом «Шкода» д/н НОМЕР_1, перед поворотом ліворуч з вул. Подлєпи на пр. Південний та перед закінченням руху не увімкнув світловий покажчик повороту відповідного напрямку та не мав при собі полісу ОСЦПВВНТЗ, чим порушив п.п.9.2а, 9.2б та 2.1г ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП.

Частиною 1 ст. 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність в тому числі за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки поліс (договір) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").

Відповідно до ч.2 ст.122 КУпАП передбачена відповідальність в тому числі за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.

Відповідно до ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженою на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Частиною 5 ст. 258 КУпАП передбачено, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа

зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього

руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 213 КУпАП, до органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, віднесено органи Національної поліції.

Відповідно до ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції серед іншого розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.2 ст.122 та ч.1 ст. 126 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною 4 статті 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Аналогічний порядок розгляду справ про адміністративне правопорушення та винесення постанови по справі без складання протоколу передбачено і п. 4 «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих не в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ № 1395 від 07.11.2015 року, відповідно до якої у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Таким чином слід зазначити, що під час винесення оскаржуваної постанови відповідач мав право винести постанову на місці вчинення адміністративного правопорушення без складання протоколу про адміністративне правопорушення, навіть у випадку незгоди особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, з допущенним нею порушенням.

Нормою частини 1 статті 276 КУпАП, передбачено загальне правило розгляду справи про адміністративне правопорушення, згідно з якою справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною 1 ст. 283 КУпАП встановлено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Однак, законодавцем передбачені випадки, коли постанова по справі про адміністративне правопорушення може бути винесена на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Такий випадок передбачений ч. 4 ст. 258 КУпАП, яка є імперативною спеціальною нормою, яка надає право уповноваженим особам Національної поліцій України у випадках встановлених законом, виносити постанову у справі про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення.

Тобто, законом передбачені спеціальні випадки коли постанова може бути винесена на місці вчинення адміністративного правопорушення, та загальне правило, коли постанова по справі про адміністративне правопорушення виноситься за місцем його вчинення за результатами розгляду справи про таке правопорушення, які не слід ототожнювати, оскільки вони мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст.

Підсумовуючи наведене, слід дійти висновку, що посилання позивача на те, що відповідач не мав права виносити оскаржувану постанову на місці вчинення адміністративного правопорушення, тобто зупинки його транспортного засобу, є безпідставними та неаргументованими.

Враховуючи наведені приписи закону, суд не приймає до уваги та критично ставиться до посилань позивача на той факт, що відповідач порушив процедуру притягнення його до адміністративної відповідальності та виніс оскаржувану постанову без складання протоколу про адміністративне правопорушення на місці зупинки його транспортного засобу, оскільки складання протоколу у випадках вчинення правопорушень передбачених ч.2 ст.122, ч. 1 ст. 126 КУпАП діючим законодавством не передбачено, а відповідач по справі, діючи в межах наданих йому законом повноважень, мав право розглянути вказане адміністративне правопорушення та винести постанову серії АР № 600541 від 31.01.2017 одразу на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015 Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, суд не приймає до уваги, оскільки положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14.07.2015 № 596-VІІІ, який був прийнятий після винесення Рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 по справі №25-рп/2015, та яким внесено зміни до ст.258 КУпАП та передбачено, що скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення, а саме відсутність необхідності складати адміністративний протокол та, відповідно, можливість розглядати справи і накладати стягнення на місці вчинення правопорушення застосовується і до правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

ОСОБА_5 не визнаний неконституційним, а відтак, є обов'язковим до виконання, як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили.

Що стосується доводів позивача щодо відсутності в його діях складів правопорушень, передбачених ч.2 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП, суд зазначає наступне.

В судовому засіданні було переглянуто відеозапис, наданий відповідачем, з якого вбачається, що водій автомобіля «Шкода» д/н НОМЕР_1 здійснив поворот ліворуч з вул. Подлєпи на пр. Південний не увімкнувши світловий покажчик повороту відповідного напрямку, після чого даний автомобіль був зупинений працівниками поліції і при зупинці, перед закінченням руху, світловий покажчик повороту відповідного напрямку також не було включено. Після зупинки вказаного автомобіля працівник поліції повідомив водію ОСОБА_1 причину зупинки не увімкнення покажчику повороту, та запропонував надати документи, в тому числі поліс ОСЦПВВНТЗ. У відповідь водій ОСОБА_1 пояснив, що даного полісу у нього немає. При подальшому спілкуванні водій ОСОБА_1 так і не надавши поліс ОСЦПВВНТЗ, пояснив, що працівник поліції немає правових підстави вимагати у нього предявлення даного полісу.

Вподальшому позивачу було розяснено його права, передбачені ст. 268 КУпАП, та повідомлено, що стосовно нього буде складатися постанова. Після складення постанови ОСОБА_1 вручили під розпис копію постанови.

При розгляді справи позивач не спростовував того факту, що ним дійсно при вказаних обставинах не було включено покажчик повороту відповідного напрямку та не надано працівнику поліції поліс ОСЦПВВНТЗ.

Отже, суд вважає встановленим той факт, що позивачем ОСОБА_1 при вказаних обставинах не було включено відповідний покажчик повороту перед зміною напрямку руху та перед закінченням руху, а також не надано на вимогу працівника поліції полісу ОСЦПВВНТЗ.

Відповідно до п. 9.2. ПДР водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: а) перед початком руху і зупинкою; б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Виключень із вказаного правила не передбачено. З переглянутого відеозапису вбачається, що позивач здійснював поворот на Т-подібному перехресті, а отже мав альтернативну траєкторію руху і був зобовязаний виконати вимоги п.9.2 ПДР України.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов'язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред'являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Положеннями статті 21 закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Контроль за наявністю договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема відповідним підрозділом Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод (абзац другий пункту 21.2 статті 21 Закону).

При використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов'язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред'являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу (пункт 21.3 статті 21 Закону).

Згідно підпункту «ґ» пункту 2.1 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2.4 зазначених Правил на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що контроль за наявністю полісів (договорів) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів може здійснюватись відповідними підрозділами Національної поліції лише з визначених законодавством підстав - при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та/або при оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

Проте, з наведених вище норм вбачається, що згідно законодавства України на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, який водій транспортного засобу повинен мати при собі.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, і серед іншого, у випадку, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Оскільки в даному випадку наявне правопорушення підпунктів «а» та «б» пункту 9.2 Правил дорожнього руху, суд вважає, що відповідач мав право вимагати у позивача документи, що посвідчують його особу та/або підтверджують право володіння та керування транспортним засобом, що передбачені пунктом 2.1 правил дорожнього руху, зокрема, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб; поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

При цьому саме існування наведених обставин і зумовило виникнення у Інспектора поліції права на реалізацію повноважень вимагати у особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У ст.80 КАС України зазначено, що речовими доказами є предмети матеріального світу, що містять інформацію про обставини, які мають значення для справи. Речовими доказами є також магнітні, електронні та інші носії інформації, що містять аудіовізуальну інформацію про обставини, що мають значення для справи.

За таких обставин суд не приймає до уваги посилання позивача на той факт, що він не порушував правила дорожнього руху України, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи належними доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на наведене суд приходить до переконливого висновку про те, що постанова по справі про адміністративне правопорушення серії АР № 600541 від 31.01.2017 винесена інспектором патрульної поліції на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством України.

Посилання позивача на те, що відповідач позбавив його можливості у повному обсязі скористатися наданими йому правами, що відповідач порушив вимоги ст.ст. 268, 278, 279 КУпАП щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи, а також те, що відповідач порушив вимоги щодо процедури розгляду справи, судом до уваги не приймаються та відхиляються, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме відеозаписом події від 31.01.2017.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 71, 158-163, 171-2 КАС України, ст.ст.122, 126, 258, 268, 276, 283, 287-289, 293 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора роти № 3 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в місті ОСОБА_2 Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_4, про визнання незаконною та скасування постанови ПС2 №600541 від 31 січня 2017 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122, ч.1 ст. 126 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 гривень - відмовити.

Апеляційну скаргу на постанову може бути подано до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу протягом 10 днів з дня її проголошення.

У разі застосування судом частини 3 ст.160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання постанови.

Повний текст постанови виготовлений 17 березня 2017 року.

Суддя О.М. Нестеренко