Справа № 815/634/17
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/634/17
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів на відрядження у сумі 1840,52 грн.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь кошти за відрядження у сумі 1840,52 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходить військову службу у військовому званні «капітан-лейтенант» на посаді начальника електротехнічної служби військової частини НОМЕР_1 . Під час проходження військової служби у період з 04.09.2016 р. по 30.09.2016 р. та у період з 20.12.2016р. по 30.12.2016р. позивач перебував у службовому відрядженні. Позивач зазначає, що, звернувшись до відповідача 23.01.2017р. з клопотанням про виплату йому витрачених у відряджені коштів згідно звіту, він отримав роз`яснення від 12.01.2017р. (вих. № 154/24/2-24), в якому зазначено про неможливість надання витрачених у відряджені коштів у зв`язку з відсутністю у військовій частині коштів на відшкодування витрат на службові відрядження.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач явку представника до судового засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином та завчасно, письмових заперечень до суду не надав.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв`язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених ст.128 КАС України, та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 на підставі розпорядження командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 214 від 01.09.2016р. було направлено у службове відрядження з метою відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом для Військово-Морських Сил Збройних Сил України до Запорізького ОВК, що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №166 від 02.09.2016р., в якому зазначено вважати таким, що вибув у службове відрядження до Запорізького ОВК та ВК Запорізької області терміном на 27 діб з 04.09.2016р. по 30.09.2016р. капітан-лейтенанта ОСОБА_1 , начальника електротехнічної служби технічної частини. Даний витяг підписаний старшим помічником начальника штабу з кадрів військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_2 (а.с. 12).

Згідно посвідчення про відрядження №271 від 02.09.2016р. ОСОБА_1 відряджено до Запорізького ОВК ВК Запорізької області, термін відрядження 27 днів з 04.09.2016р. по 30.09.2016р. для роботи у військових комісаріатах по відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, зазначене посвідчення підписане ТВО командира військової частини НОМЕР_1 капітаном 2 рангу ОСОБА_3 (а.с. 14).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №241 від 19.12.2016р., підписаного начальником штабу першим заступником командира військової частини НОМЕР_1 капітаном 2 рангу ОСОБА_4 (а.с. 19) вважався таким, що вибув у службове відрядження до військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_3 , м. Київ терміном на 04 доби з 20.12.2016р. по 23.12.2016р. з метою проведення звірок з органами забезпечення: капітан-лейтенант ОСОБА_1 на підставі рапорту капітана 2 рангу ОСОБА_5 №3898 від 19.12.2016р. (а.с. 17).

Згідно посвідчення про відрядження № 401 від 19.12.2016р. ОСОБА_1 відряджено до військової частини НОМЕР_3 , військової частини НОМЕР_2 у м. Київ, термін відрядження 04 дні з 20.12.2016р. по 23.12.2016р., підписане ТВО командира військової частини НОМЕР_1 капітаном 2 рангу ОСОБА_6 (а.с. 18).

Позивач звернувся з рапортом від 23.01.2017р. (вх. №225) до заступника командира з озброєння начальника технічної частини про виплату йому коштів за відрядження з 04.09.2016р. по 30.09.2016р. та з 20.12.2016р. по 23.12.2016р. у сумі 1840,52 грн. (а.с. 9).

За результатами розгляду вищевказаного рапорту позивачу листом від 12.01.2017р. (вих. №154/24/2-24) було надано роз`яснення Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, в якому зазначено, що:

на підставі п.1.2 Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №530 від 29.08.2011р., направлення військовослужбовця (працівника) у службове відрядження допускається тільки за наявності у військовій частині відповідних коштів на відшкодування витрат на службові відрядження;

відповідно до статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами; зобов`язання, взяті розпорядником бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не вважаються бюджетними зобов`язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються;

відповідно до статті 121 Бюджетного кодексу України посадові особи, з вини яких допущено порушення бюджетного законодавства, несуть цивільну, дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законом (а.с. 10).

Позивач, вважаючи, що відповідачем безпідставно йому не виплачено кошти на відрядження, звернувся з цим позовом та просить їх стягнути.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування свого рішення, чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Згідно ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до ч. 6 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 9 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до п.13 Постанови Кабінету Міністрів №98 від 02.02.2011р. «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Згідно п.1.1 Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №530 від 29.08.2011р. (далі Інструкція №530), службовим відрядженням (далі - відрядження) вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу. Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад. Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються також витрати на оплату податку на додану вартість за придбані проїзні документи та користування в поїздах постільними речами.

Виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення проводяться за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них). Відмітки завіряються: у військових частинах - підписом командира військової частини або начальника штабу, а в установах, на підприємствах і в організаціях та інших органах виконавчої влади - підписом посадової особи, на яку покладено обов`язок відмічати посвідчення про відрядження (п.1.11 Інструкції №530).

За змістом п.1.13 Інструкції №530 військовослужбовцю перед вибуттям у відрядження видається аванс у межах сум, передбачених на виплату добових та відшкодування витрат на проїзд та наймання житлового приміщення. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт) підлягає поверненню військовослужбовцем до каси або зарахуванню на відповідний рахунок військової частини. Разом із цим звітом подаються посвідчення про відрядження, оформлене в установленому порядку, і оригінали документів, що підтверджують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат; витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності оригіналів документів, що підтверджують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Згідно п. 1.9 Інструкції №530 тривалість відрядження обчислюється за кількістю днів перебування у відрядженні з урахуванням вихідних, святкових і неробочих днів та часу перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками); визначення кількості днів відрядження для виплати добових провадиться з урахуванням дня вибуття у відрядження та дня повернення до місця постійної служби, що зараховуються як два дні; днем вибуття у відрядження вважається день відправлення літака, поїзда, автобуса або іншого транспортного засобу з пункту постійної служби відрядженого військовослужбовця, а днем повернення із відрядження - день прибуття зазначеного транспорту в пункт постійної служби.

Отже, законодавством регламентовано право військовослужбовця, який перебуває у відрядженні, на відшкодування відповідних витрат та зобов`язання військової частини за місцем проходження служби їх виплатити.

Як вбачається з матеріалів справи, на посвідченнях про відрядження позивача наявні засвідчені печаткою відмітки про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них), як того вимагають положення Інструкції №530.

Позивач, перебуваючи у відрядженнях протягом періодів з 04.09.2016р. по 30.09.2016р. та 20.12.2016р. по 23.12.2016р., та звернувшись у встановленому порядку до бухгалтерії військової частини НОМЕР_1 за місцем проходження служби, надавши відповідні звіти та документи, що підтверджують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, набув право на відшкодування понесених ним витрат на відрядження, однак відшкодування таких коштів відповідачем як військовою частиною за місцем проходження ним служби, здійснено не було.

Доводи відповідача щодо відсутності в нього фінансових ресурсів для відшкодування позивачу витрат на відрядження суд вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач у встановленому законодавством порядку звернувся до відповідача, надавши останньому всі необхідні документи для здійснення виплати за відрядження, вчинення будь-яких інших дій, спрямованих на виконання ним свого обов`язку перед позивачем, відповідачем не доведено (наприклад, звернення до компетентних вищестоящих суб`єктів владних повноважень, до головного розпорядника бюджетних коштів для вказаних потреб тощо), щодо суми, належної до виплати позивачу відповідач не заперечував.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано відповідачу копії звітів про відрядження за час знаходження у відрядженні у період з 04.09.2016р по 30.09.2016р. та з 20.12.2016р. по 23.12.2016р. (а.с. 15, 21), проїзних документів №282966, №282965 (а.с. 22); посвідчення про відрядження № 401, яке зазначене позивачем на зворотному боці звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № 43 (а.с. 21); проїзного документа №927403 (а.с. 16); квитка від 26.09.2016р. (а.с. 16). Проїзний документ №927403 та квиток від 26.09.2016р. зазначені позивачем на зворотному боці звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт №31 (а.с. 15).

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо виплати ОСОБА_1 добових витрат, які є складовою витрат на відрядження, протилежного відповідачем не доказувалось та не спростовувалось належними та допустимими доказами.

Згідно додатку №1 до постанови Кабінету Міністрів України №98 від 02.02.2011р. сума добових витрат по Україні складає - 30 грн. на добу.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Більш того, судом враховується правова позиція, викладена у рішеннях Європейського суду з прав людини від 29.06.2004 р. у справі «Жовнер проти України» та від 08.11.2005 р. у справі «Кечко проти України», в яких Європейський суд з прав людини, зокрема зазначив, що відсутність коштів не може бути причиною невиконання органами державної влади їхніх зобов`язань, а також, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів як підставу для невиплати боргу. Такі обставини не є виключними і невиконання через це державним органом його обов`язків є порушенням ст. 13 Конвенції.

Враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, відповідно до вимог ст.86 КАС України, суд вважає, що з метою повного захисту прав та законних інтересів позивача, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 коштів на відрядження у розмірі 1840,52 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), та згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відтак, приймаючи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши докази наявні в матеріалах справи та приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 128, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів на відрядження у сумі 1840,52 грн.,- задовольнити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) кошти на відрядження у розмірі 1840,52 грн. (одна тисяча вісімсот сорок гривень 52 грн.).

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя: Г.П. Самойлюк