Справа № 753/2501/17
Суддя: Колесник О. М.
Дата ухвалення: 2017-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2501/17
провадження № 2-а/753/205/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2017 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Колесник О.М., розглянувши в порядку скороченого провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії та просить визнати відмову Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 09.08.2016 року щодо призначенні йому пенсії за вислугу років на підставі ст.86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року протиправною та зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з 21.07.2016 року, тобто з моменту звернення.

Позовні вимоги мотивує тим, що має необхідний стаж роботи, що дає йому право на призначення пенсії за вислугу років, а саме 24 роки 10 місяців 17 днів, з них прокурорського - 16 років 4 місяці 16 днів), що підтверджується копією трудової книжки та не оспорюється Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві. 21.07.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років та надав всі необхідні документи на підтвердження стажу роботи в органах прокуратури України. Однак Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві листом №617/4 від 09.08.2016 року було відмовлено у призначенні позивачу пенсії з посиланням на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIIІ від 02.03.2015 року. Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною та такою, що не відповідає вимогам діючого законодавства, у зв'язку з чим звернувся до суду з зазначеним позовом.

Розгляд справи здійснюється у передбаченому ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.02.2017 року позовні вимоги позивача за період по 07.08.2016 року залишено без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що за даними трудової книжки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, має необхідний стаж роботи, що дає йому право на призначення пенсії за вислугу років, а саме 24 роки 10 місяців 17 дня, з них прокурорського - 16 років 4 місяці 16 днів), що підтверджується копією трудової книжки.

21.07.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років та надав всі необхідні документи на підтвердження стажу роботи в органах прокуратури України.

Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві листом №617/14 від 09.08.2016 року було відмовлено у призначенні позивачу пенсії з посиланням на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIIІ від 02.03.2015 року.

Суд не може погодитися з твердженням Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З листопада 1991 року питання пенсійного забезпечення осіб, які займали прокурорські посади врегульовувалося Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року.

Згідно пункту 5 прикінцевих Положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», «;Про статус народного депутата України», «;Про Кабінет Міністрів України», «;Про судову експертизу», «;Про Національний банк України», «;Про службу в органах місцевого самоврядування», «;Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Враховуючи вищезазначені норми, можна зробити висновок, що у зв'язку з неприйняттям до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, пенсії повинні призначатися на загальних підставах.

14 жовтня 2014 року було прийнято Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, який набув законної сили 15.07.2015 року та статтею 86 якого врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури.

Неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання вирішується шляхом вибору того нормативного акта, який має бути застосований до конкретного випадку (юридичного факту).

Враховуючи те, що Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII вступив в силу пізніше ніж Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», а також те, що цей закон є спеціальним законом, який регулює пенсійне забезпечення працівників прокуратури, підстави для застосування відповідачем положень пункту 5 прикінцевих Положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» відсутні.

Так, частиною 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року не менше 22 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, до вислуги років зараховується половина строку навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років - 24 роки 10 місяців 17 дня, з них прокурорського - 16 років 4 місяці 16 днів).

Таким чином, на час звернення до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві позивач мав загальний стаж, який давав право на отримання пенсії, згідно з Закону України «Про прокуратуру», 24 роки 10 місяців 17 дня, з них прокурорського - 16 років 4 місяці 16 днів), який є достатнім для призначення позивачу пенсії у відповідності до вимог 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII.

Згідно із частиною 1 статі 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку.

Аналогічні приписи містяться у частині 1 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якої, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Враховуючи вищезазначені норми, а також те, що позивач з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до положень статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII звернувся 21.07.2016 року, однак позовні вимоги по 07.08.2016 року залишено без розгляду, тому суд зробив висновок про те, що саме порушене право позивача підлягає поновленню з 08.08.2016 року.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10 грудня 2013 року (справа №21-348а1) та від 17 грудня 2013 року (справа №21-445а13).

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Згідно ч.2 зазначеної статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем неправомірно відмовлено у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням стажу роботи позивача в органах прокуратури, який перевищує граничний вік задля отримання пенсії даного виду та відповідачем не наведено будь-яких правових підстав відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років в порядку, визначеному Законом України «Про прокуратуру», з урахуванням конституційно закладених основ соціального забезпечення та роз'яснень Конституційного Суду України.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 22, 46, 58 Конституції України, Законом України «Про прокуратуру», ст. ст. 8-11, 41,69-71, 94, 99, 160-164, 167, 183-2, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_2, викладену в листі №617/14 від 09.08.2016 року, в призначенні йому пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» з 08.08.2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі Лівобережного Об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 280 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського адміністративного апеляційного суду через суд першої інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

СУДДЯ: О.М. КОЛЕСНИК