Справа № 541/278/16-а
Суддя: Сидоренко Ю. В.
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 541/278/16-а
Провадження № 2-а/541/1/2017
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Сидоренка Ю.В.,

з участю секретаря судового засідання Лисенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миргороді справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Миргородської районної ради Полтавської області про визнання неправомірною та протиправною бездіяльності щодо ненадання рівноцінної роботи (посади) на іншому підприємстві, в установі, організації після закінчення повноважень депутата місцевої ради, зобовязання надати рівноцінну роботу (посаду) на іншому підприємстві, в установі, організації, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 в лютому 2016 року звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з адміністративним позовом, в якому просив визнати неправомірними дії Миргородської районної ради по непризначенню його на рівноцінну посаді керуючого справами виконавчого апарату районної ради після закінчення його повноважень як заступника голови Миргородської районної ради 6 скликання з 06.11.2015 року, зобовязати Миргородську районну раду поновити його на посаді яка є рівноцінною посаді керуючого справами виконавчого апарату Миргородської районної ради, стягнути з Миргородської районної ради на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 27185,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 26000 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що він з 02.01.2003 року працював на посаді керуючого справами виконавчого апарату Миргородської районної ради, а 04.03.2014 року був обраний заступником голови Миргородської районної ради. 06.11.2015 року він звільнений з посади заступника голови Миргородської районної ради в звязку із закінченням строку повноважень відповідно до ч.2 ст.56 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 09.11.2015 року він звернувся з заявою до голови Миргородської районної ради про забезпечення його депутатських та трудових прав, передбачених ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» щодо надання йому попередньої роботи (посади), а за її відсутності іншої рівноцінної роботи (посади). 16 листопада 2015 року він отримав від голови Миргородської районної ради лист про неможливість надання йому попередньої посади керуючого справами виконавчого апарату районної ради у звязку з тим, що вона була ліквідована, а рівноцінна їй в штатному розписі районної ради відсутня. В звязку з цим він звернувся із заявою до сесії районної ради про забезпечення його депутатських та трудових прав, передбачених ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», але дане питання не було включене до повістки денної пленарного засідання і не розглядалося. На його заяву він отримав відповідь голови районної ради від 03.12.2015 року про те, що в штатному розписі виконавчого апарату районної ради відсутня посада «керуючий справами виконавчого апарату районної ради», яку він займав до обрання заступником голови районної ради, або інша рівноцінна робота (посада), відсутні також посади і в інших установах, підприємствах і організаціях районного підпорядкування. В звязку з цим він не працював з 06.11.2015 року по даний час, тому відповідач повинен сплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу, також вказаними незаконними діями відповідача йому була спричинена моральна шкода. Вважаючи свої права порушеними, позивач 3 лютого 2016 року звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним адміністративним позовом.

До початку розгляду справи судом по суті, 13.05.2016р. позивачем подано до суду заяви про уточнення та збільшення позовних вимог, згідно яких він просив: визнати неправомірною та протиправною бездіяльність Миргородської районної ради Полтавської області щодо ненадання йому, як депутату місцевої ради, який працював у Миргородській районній раді Полтавської області на постійній основі, після закінчення таких повноважень попередньої роботи (посади керуючого справами виконавчого апарату Миргородської районної ради Полтавської області), а за її відсутності іншої рівноцінної роботи (посади) у Миргородській районній раді Полтавської області або, за його згодою, на іншому підприємстві, в установі, організації; зобовязати Миргородську районну раду Полтавської області надати йому, як депутату місцевої ради, який працював у Миргородській районній раді Полтавської області на постійній основі, після закінчення таких повноважень попередню роботу (посаду керуючого справами виконавчого апарату Миргородської районної ради Полтавської області), а за її відсутності іншу рівноцінну роботу (посаду) у Миргородській районній раді Полтавської області або, за його згодою, на іншому підприємстві, в установі, організації; стягнути з Миргородської районної ради Полтавської області на його користь 100000 грн. на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди. Вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишилась без змін (а.с.181, 182, 183, 184 т.1).

Ухвалою суду від 4 листопада 2016 року (а.с.55-56 т.2), залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року (а.с.90-93 т.2), позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання неправомірною та протиправною бездіяльності Миргородської районної ради Полтавської області щодо ненадання йому, як депутату місцевої ради, який працював у Миргородській районній раді Полтавської області на постійній основі, після закінчення таких повноважень попередньої роботи (посади керуючого справами виконавчого апарату Миргородської районної ради Полтавської області), а за її відсутності іншої рівноцінної роботи (посади) у Миргородській районній раді Полтавської області, та зобовязання Миргородської районної ради Полтавської області надати йому попередню роботу (посаду керуючого справами виконавчого апарату Миргородської районної ради Полтавської області), а за її відсутності іншу рівноцінну роботу (посаду) у Миргородській районній раді Полтавської області, залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 (а.с.179-180 т.1) решту позовних вимог підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, вважали, що передбачений ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» обовязок відповідача надати рівноцінну роботу (посаду) на іншому підприємстві, установі організації є безумовним і не має обмеження у часі, тому невиконання цього обовязку відповідачем є порушенням прав позивача, що є підставою для стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, що полягає у душевних та фізичних стражданнях, які призвели до погіршення здоровя.

Представник відповідача ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності (а.с.173 т.1, 188 т.2) в судовому засіданні позов не визнав, вважав що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, оскільки законодавством чітко не визначено, ким повинна бути надана позивачу рівноцінна робота на іншому підприємстві, установі, організації та механізм її надання, отже районна рада не діяла незаконно та не займалася бездіяльністю, оскільки вживала ті заходи, які вона могла вжити в межах своїх повноважень, давала відповіді на звернення позивача. З 6 листопада 2015 року трудових відносин між відповідачем і позивачем не було, відповідно не було порушень трудових прав останнього, отже вимога про виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є безпідставною, з цих же міркувань підстав для відшкодування моральної шкоди також немає, крім того, відсутня вина відповідача у її заподіянні. Законодавством передбачена можливість ненадання особі попередньої або іншої рівноцінної роботи, в такому випадку позивачу повинна була б виплачуватись середня заробітна плата до моменту працевлаштування але не більше ніж шість місяців, проте в звязку з тим, що позивач отримує пенсію по інвалідності, тобто є соціально захищеним, ця гарантія на нього не розповсюджується. З викладених підстав просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, якими вони обґрунтовують свої доводи, суд вважає що позов не підлягає до задоволення враховуючи наступне.

Судом встановлено, що позивач з 02 січня 2003 року до 4 березня 2004 року працював на посаді керуючого справами виконавчого апарату Миргородської районної ради, з якої був звільнений розпорядженням голови районної ради №8-р від 04 березня 2014 року у зв'язку з обранням на виборну посаду заступника голови Миргородської районної ради шостого скликання на підставі рішення двадцять девятої сесії районної ради першої сесії, шостого скликання від 04.02.2014 року (а.с.17, 110-113, 114 т.1).

6 листопада 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника голови Миргородської районної ради в звязку із закінченням строку повноважень 6 скликання, відповідно до ч.2 ст.56 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ч.2 ст.36 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с.17 т.1).

Розпорядженням голови районної ради № 27-р від 06 листопада 2015 року було вирішено забезпечити протягом 09 листопада 2015 року оформлення та видачу трудових книжок та копій рішень Миргородської районної ради від 06.11.2015 року про припинення повноважень та проведення повних розрахунків з ОСОБА_1, повноваження якого припинені на підставі ст. 56 п.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (а.с.141 т.1).

09.11.2015 позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до голови Миргородської районної ради, в якій просив забезпечити його депутатські та трудові права, передбачені ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» (а.с.7 т.1).

Листом від 16.11.2015р. № 350 відповідач повідомив позивача, що влітку 2015 року посада керуючого справами виконавчого апарату районної ради була ліквідована, тому в даний час така посада, або рівноцінна їй, в штатному розписі відсутня. Наявність рівноцінної посади в установах і організаціях району, яку можна запропонувати, вивчається, про що буде повідомлено додатково. Також позивачу було повідомлено про те, що зважаючи на отримання ним пенсії, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він отримував на виборній посаді (а.с.8 т.1).

20 листопада 2015 року позивач звернувся до сесії Миргородської районної ради з заявою про вирішення питання по забезпеченню його трудових прав, як заступника голови районної ради 6 скликання, повноваження якого припинені 06.11.2015 року згідно ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» (а.с.11 т.1), на яку отримав відповідь голови районної ради від 03.12.2015 № 388 про те, що забезпечити ці права, в обсязі зазначеному нормою закону, неможливо, про що раніше повідомлялося листом від 16.11.2015 № 350 на заяву від 09.11.2015р. (а.с.12 т.1).

03.12.2015 позивач повторно звернувся до сесії Миргородської районної ради з такою ж заявою (а.с.147 т.1), на яку відповідачем 10.12.2015 року була дана відповідь за вих. № 396, в якій було повідомлено, що підняте в заяві питання не підлягає для винесення на розгляд пленарного засідання (сесії) районної ради, так як воно не стосується переліку питань, передбачених ст.43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також запропоновано позивачу влаштуватися на вакантні посади: заступника головного лікаря КЗ «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» з технічних питань» (не державна служба), спеціалістів Управління Держгеокадастру у Миргородському районі, адміністратора відділу з питань надання адміністративних послуг райдержадміністрації (а.с.148 т.1).

Позивач не повідомив відповідача про згоду на працевлаштування на зазначених посадах, наявність якої передбачена ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». Суд не вважає що позивач своєчасно надав таку згоду звернувшись до КЗ «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» з приводу працевлаштування 11.01.2016 року, тобто через місяць після пропозиції, про що ним надано довідку (а.с.176 т.2), оскільки така згода, на думку суду, повинна бути надана негайно, тому що законом не передбачене збереження вакантної посади протягом тривалого часу і зволікання з наданням згоди на працевлаштування може призвести до заповнення вакансії та відмови у працевлаштуванні в звязку з її відсутністю, що і сталося в даному випадку. Про відсутність згоди на працевлаштування на запропонованих посадах, з урахуванням того що за поясненнями представника відповідача вони не є рівноцінними посаді керуючого справами виконавчого апарату районної ради, позивач відповідача також не повідомив.

До цього часу позивач не працює, є інвалідом 2 групи та отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується копією довідки МСЕК від 20.04.2015 (а.с.28 т.1) та копією пенсійного посвідчення від 15.06.2015 (а.с.38 т.1).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування регулює Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 року (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадами в органах місцевого самоврядування є виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою.

Згідно з ст. 7 згаданого Закону правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України.

Відповідно до ч.2 ст. 56 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» заступник голови районної, районної у місті (у разі її створення) ради, перший заступник, заступник голови обласної ради обираються відповідною радою в межах строку її повноважень з числа депутатів цієї ради шляхом таємного голосування і здійснюють свої повноваження до припинення ними повноважень депутата ради відповідного скликання, крім випадків дострокового припинення їх повноважень у порядку, встановленому частинами третьою та четвертою цієї статті.

Згідно з ч.2 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.

У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв'язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді.

Час, коли колишній депутат тимчасово не працював у зв'язку з неможливістю надання йому попередньої або рівноцінної роботи (посади) безпосередньо після закінчення строку його повноважень, зараховується, але не більше шести місяців, до страхового стажу і стажу роботи (служби) за спеціальністю, за якою депутат працював до обрання у місцеву раду, де він виконував свої обов'язки на постійній основі.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вимога щодо надання попередньої або іншої рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації не є безальтернативною і передбачає інші форми захисту його прав, зокрема збереження депутату місцевої ради середньої заробітної плати на період його працевлаштування та зарахування строку працевлаштування до страхового стажу і стажу роботи (служби) за спеціальністю. При цьому строк дії цих гарантій обмежений 6 місяцями з дня закінчення повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» та іншими законами України не передбачений порядок надання депутату, строк повноважень якого закінчився, рівноцінної попередній роботи (посади) на іншому підприємстві, в установі, організації, та не визначено, на кого покладено обовязок надати таку роботу місцеву раду, депутатом якої була особа, роботодавця за місцем попередньої роботи або державу в особі відповідних її органів, оскільки цей обовязок є державною гарантією, встановленою Законом України.

При цьому виконання цього обовязку місцевою радою або роботодавцем не відповідає вимогам Кодексу законів про працю України, оскільки відповідно до ч.2 ст.2 та ч. 1, 2 ст. 21 цього Кодексу працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Можливість впливу інших осіб на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізичну особу з метою спонукання його до укладення трудового договору з конкретним працівником законодавством про працю не передбачена. В той же час, згідно з ч.1 ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Відповідно до ст.51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб, тому позивач з метою реалізації свого права на отримання рівноцінної роботи (посади) на іншому підприємстві, установі, організації мав звернутись до державної служби зайнятості.

Крім того, у разі неможливості надання такої роботи (посади), позивач має право на зарахування часу, коли він не працював у зв'язку з неможливістю надання йому попередньої або рівноцінної роботи (посади) безпосередньо після закінчення строку його повноважень, але не більше шести місяців, до страхового стажу і стажу роботи (служби) за спеціальністю, за якою він працював до обрання заступником голови Миргородської районної ради. При цьому виплата йому не одержаного заробітку за час прогулу законодавством не передбачена.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач у спірних правовідносинах, які є предметом судового розгляду, діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України тому у вимозі позивача про визнання неправомірною та протиправною бездіяльності щодо ненадання йому рівноцінної роботи (посади) на іншому підприємстві, в установі, організації після закінчення повноважень депутата місцевої ради слід відмовити.

Відповідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання неправомірною та протиправною бездіяльності щодо ненадання йому рівноцінної роботи (посади) на іншому підприємстві, в установі, організації, у задоволенні якої судом відмовлено, то у задоволенні цих позовних вимог також слід відмовити за їх безпідставністю.

Згідно з ст.94 КАС України, в звязку з відмовою у позові судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до ч.5 ст.94 КАС України у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. В звязку з тим, що відповідачем не надано доказів понесення судових витрат, питання про їх компенсацію судом не вирішується.

Керуючись статтями 11, 71, 72, 86, 94, 158-163 КАС України, ст.19 Конституції України, статтями 2, 21 КЗпП України, ст.1167 ЦПК України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про службу в органах місцевого самоврядування»,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Миргородської районної ради Полтавської області про визнання неправомірною та протиправною бездіяльності щодо ненадання йому, як депутату місцевої ради, який працював у Миргородській районній раді Полтавської області на постійній основі, після закінчення таких повноважень, роботи (посади) рівноцінної тій, яку він займав до обрання на виборну посаду, на іншому підприємстві, в установі, організації, зобовязання надати рівноцінну роботу (посаду) на іншому підприємстві, в установі, організації, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя ОСОБА_4