Справа № 826/7301/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 березня 2017 року № 826/7301/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДКС України у Київській області про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДКС України у Київській області про визнання незаконним наказу від 02.03.2016 № 51-ос та стягнення штрафу в сумі 25 000 грн.; поновлення на посаді головного спеціаліста юрисконсульта юридичного відділу Головного управління ДКС України у Київській області; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в сумі 60 000 грн.

В обґрунтування позову позивач вказує, що його звільнено за відсутності законодавчо визначених підстав, оскільки йому було вручено підозру у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 368 КК України.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Наказом Головного управління ДКС України у Київській області від 02.03.2016 №51 - ос звільнено ОСОБА_1 з вказаної вище посади в зв'язку з закінченням терміну строкового трудового договору п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16.12.1993 р. (далі - Закон №3723-ХІІ).

Підстави припинення державної служби визначені статтею 30 Закону №3723-ХІІ.

Загальні підстави передбачені Кодексом законів про працю України, зокрема, п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Головного управління ДКС України у Київській області від 04.01.2016 №7-ос ОСОБА_1, переведено на посаду головного спеціаліста - юрисконсульта Юридичного сектору (на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника) Головного управління ДКС України у Київській області.

Відповідно до статті 179 Кодексу законів про працю України та статті 18 Закону України "Про відпустки" після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Роботодавець має право укласти на період вказаної відпустки строковий трудовий договір з іншим працівником.

З огляду на викладене, оскільки позивач був прийнятий на роботу на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника, отже з позивачем фактично укладено строковий трудовий договір.

З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2016 ОСОБА_2 написала заяву про вихід з відпустки по догляду за дитиною з 03.03.2016 та наказом Головного управління ДКС України у Київській області від 03.03.2016 №50-ос останній відповідно до заяви перервано відпустку по догляду за дитиною у зв'язку з виходом на роботу.

З аналізу змісту п. 2 ст. 36 КЗПП України вбачається, що коли особа виходить на роботу після закінчення строку відпустки для догляду за дитиною то працівник, прийнятий на роботу за строковим трудовим договором для заміщення основного працівника, має бути звільнений на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП. Для цього не потрібна заява тимчасового працівника про звільнення, оскільки свою згоду на це він уже висловив у заяві про приймання на роботу на визначений строк.

Щодо посилання позивача на листок непрацездатності, відповідно до якого позивач був тимчасово непрацездатним у період з 22.02.2016 по 09.03.2016, суд зазначає наступне.

Згідно п. 17. Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Оскільки закон захищає працівника від незаконного звільнення під час лікарняного саме з ініціативи роботодавця, це означає що звільнення можливе з інших підстав, як-то з підстав п.2 ст.36 КЗпП - закінчення строку дії трудового договору, укладеного на певний строк.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 26.12.2012 №6-156цс12, в якій зазначено, що зміст поняття розірвання трудового договору з ініціативи власника розкрито в п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав передбачених ст. 40, 41 КЗпП України.

Таким чином виходячи з тлумачення норм ст. 36, 40, 41 КЗПП України, враховуючи, що позивача звільнено з підстав визначених ч. 2 ст. 36 КЗПП України норми ч. 3 ст. 40 КЗПП України на спірні правовідносини не поширюються.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ прийнято відповідно до згадуваних норм Кодексу законів про працю України.

Правомірність наказу від 02.03.2016 № 51-ос прямо вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову в іншій частині.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень доведено суду правомірність оскаржуваного наказу.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 122, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду. Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.І. Келеберда