Справа № 461/8437/16-а
Суддя: Государський А. В.
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 461/8437/16-а
Провадження № 2/461/117/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2017 р. Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Государського А.В.

з участю секретаря Скаб В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до ГУ НП у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання до вчинення дій, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. 30.12.2015 він був звільнений зі служби в поліції через хворобу на підставі п.2 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» наказом ГУНП у Л/о від 22.12.2015 № 140 о/с. З 31.12.2015 року відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області йому призначено довічну пенсію за вислугу років, що підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_1. 23.03.2016 Львівською обласною медико-соціальною експертною комісією №3 ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в ОВС, що підтверджується довідкою до акту огляду серії 10ААВ №898798 від 23.03.2016 року та визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 55%, що підтверджується довідкою серії 12 ААА №001989 від 23.03.2016 року. Таким чином, вважає, що з цього моменту він набув право на отримання одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога, або ОГД), підстави для призначення та обчислення розміру якої встановлені статтями 97-100 Закону України "Про національну поліцію".

Листом від 16.11.2016 року № Г-60/Зі/05/17-2016 року відповідач відмовив йому у проведенні розгляду поданих матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги, покликаючи на те, що статтею 97 ЗУ «Про Національну поліцію» не визначені випадки за яких призначається одноразова грошова допомога поліцейським, яким інвалідність встановлено внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ (міліції) відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії. Лише після виправлення недоліків та неузгодженості чинного законодавства, зокрема унесення змін до ст. 97 ЗУ «Про Національну поліцію», на думку відповідача, комісія може розглянути по суті матеріали щодо призначення позивачу ОГД.

Позивач вважає, що вищевказана відмова, яка винесена відповідачем за результатом розгляду інформаційного запиту, тобто в розумінні законів України «Про доступ до публічної інформації» та «Про звернення громадян», не є юридично значимою для спірних правовідносин, оскільки останні врегульовані не вищевказаними законами, а приписами ЗУ «Про національну поліцію» та Порядку № 4. Отже відповідач, котрий своєчасно не розглянув надані позивачем матеріали у строки та спосіб, визначені Порядком № 4, тим самим допустив протиправну бездіяльність, чим порушив право позивача на отримання ОГД, встановлене ЗУ «Про національну поліцію». У зв'язку із цим просить суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не проведення розгляду в установленому порядку матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1. Зобов'язати Головне управління Національної поліції у Львівській області розглянути відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 № 4 (із змінами, внесеними згідно з наказом МВС України від 12.09.2016 № 916) заяву з додатками про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням третьої групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, що пов'язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ, та прийняти законне рішення з урахуванням обставин, встановлених судом у даній справі. Встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання Головного управління Національної поліції у Львівській області подати до суду у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про його виконання.

У судове засіданні позивач не з'явився, подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст.128 КАС України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми.

Дослідивши письмові документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.10.1981 року по 30.12.2015 рік проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується записом в трудову книжку серії НОМЕР_2 та довідкою про проходження служби.

У зв'язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію», від 06.11.2015 року позивач був звільнений з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші центральні органи виконавчої влади та 07.11.2015 прийнятий на службу в поліцію на посаду начальника управління превентивної діяльності ГУНП у Л/о з присвоєнням йому в порядку переатестування спеціального звання «полковник поліції», що підтверджується записом у трудову книжку та довідкою про проходження служби.

У відповідності до Положення про Головне управління Національної поліції у Львівській області, затвердженого наказом Національної поліції від 06.11.2015 № 30 відповідач є територіальним органом Національної поліції, який згідно із законодавством України реалізовує повноваження Національної поліції на території Львівської області (п.1), являється юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства (п.17).

Наприкінці листопада 2015 року позивач у зв'язку з погіршенням стану здоров'я був скерований для проходження військово-лікарської комісії ГУМВС України у Львівській області (далі - ВЛК), відповідно до постанови якої, викладеної у свідоцтві про хворобу № 526 від 04.12.2015 року, у полковника поліції ОСОБА_1 було виявлено захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (п. 11 свідоцтва про хворобу) та він визнаний непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час (п. 12 свідоцтва про хворобу).

30.12.2015 року полковник поліції ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції через хворобу на підставі п.2 ч.1 ст. 77 Зокуну України «Про Національну поліцію» наказом ГУНП у Л/о від 22.12.2015 № 140 о/с.

З 31.12.2015 року ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області призначено довічну пенсію за вислугу років, що підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_1.

23.03.2016 Львівською обласною медико-соціальною експертною комісією №3 (далі - МСЕК) ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в ОВС, що підтверджується довідкою до акту огляду серії 10ААВ №898798 від 23.03.2016 року та визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 55%, що підтверджується довідкою серії 12 ААА №001989 від 23.03.2016 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках.

Таким чином, позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога, або ОГД), підстави для призначення та обчислення розміру якої встановлені статтями 97-100 Зокону України "Про національну поліцію".

Відповідно до ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію», одноразова грошова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання. Зокрема, для позивача таке право встановлено пунктом 4 частини 1 даної статті, а саме - визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним служби в поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

У відповідності до ч.1 ст. 99 Закону України «Про Національну поліцію», розміри ОГД визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб на час виплати такої допомоги. Зокрема для позивача, який є інвалідом ІІІ групи, розмір ОГД визначений підпунктом «в» пункту 4 частини 1 даної статті, а саме - 70 розмірів прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб.

У відповідності до ч.1 ст. 100 Закону України «Про Національну поліцію», визначення інвалідності та ступеня втрати працездатності без визначення інвалідності поліцейським здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров'я відповідно до закону та інших нормативно-правових актів.

Водночас, частиною 2 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що порядок та умови виплати ОГД встановлюється Міністерством внутрішніх справ України. На виконання цієї норми закону наказом МВС України від 11.01.2016 № 4 було затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі - Порядок № 4), що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 за №163/28293, який набрав чинності 29.02.2016 (із змінами, внесеними наказом МВС України від 12.09.2016 № 916).

Згідно з п. п. 2, 3 розділу І Порядку № 4, діяльність поліції у частині оформлення документів для виплати ОГД спрямована на забезпечення гарантованого державою соціального захисту поліцейського, а службове листування та діловодство з питань виплати ОГД ведуться відповідно до чинного законодавства.

Слід підкреслити, що підпунктами пункту 5 розділу I Порядку № 4 роз'яснено значення термінів, що визначають випадки, за яких призначається ОГД у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського. Зокрема, підпунктом 4 цього пункту роз'яснено, що термін «пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ» слід розуміти як обставину, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ, що у повному обсязі розповсюджується на позивача.

Згідно з п. 1 розділу ІІ Порядку № 4, днем виникнення права на отримання ОГД у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії. Зокрема для позивача таке право виникло 23.03.2016 року.

Згідно з п. 1 розділу ІІІ Порядку № 4 формування пакета документів для призначення та виплати ОГД у поліції здійснюється підрозділами фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції, фінансовими підрозділами головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях, місті Києві (далі - фінансові підрозділи) у взаємодії з підрозділами кадрового забезпечення, службами державного нагляду за охороною праці (далі - СДНОП) цих органів та фахівцями військово-лікарської комісії (далі - ВЛК).

Пунктом 2 розділу ІІІ Порядку № 4 передбачено, що посадові особи поліції у межах своїх повноважень повинні сприяти особам, які мають право на призначення і отримання ОГД відповідно до законодавства України, в отриманні та оформленні ними документів, необхідних для своєчасного ухвалення рішення про призначення і виплату зазначеної допомоги.

Відповідно до п. 3 розділу ІІІ Порядку № 4 заява (рапорт) про виплату ОГД у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (форма якої визначена додатком 1 до Порядку № 4) подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського. Зокрема для позивача таким керівником є керівник територіального органу поліції - ГУНП у Л/о.

Пунктом 5 вказаного розділу передбачено, що для виплати ОГД у разі часткової втрати працездатності без визначення інвалідності чи в разі визначення інвалідності, поліцейський подає фінансовому підрозділу заяву (рапорт) із переліком документів, що визначені цим пунктом. Зокрема для позивача таким фінансовим підрозділом на момент подання заяви було Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП у Л/о (далі - УФЗБО ГУНП у Л/о).

Пунктами 1, 2 розділу IV Порядку № 4 передбачено, що фінансові підрозділи в десятиденний строк з дня реєстрації документів готують висновок про призначення одноразової грошової допомоги (форма якого наведена у додатку 2 до Порядку № 4), який у головних управліннях Національної поліції в областях затверджує/відмовляє начальник ГУНП, або особа, на яку покладено виконання таких функцій. Також керівник територіального органу поліції у п'ятнадцятиденний строк приймає рішення про призначення виплати ОГД, у якому проходив (проходить) службу поліцейський, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням осіб із зазначенням мотивів відмови. Розрахунок потреби в коштах для виплати ОГД подається структурним підрозділом до фінансового підрозділу Національної поліції за формою згідно з додатком 3 до цього Порядку. Пунктом 5 розділу IV Порядку № 4 встановлено, що ОГД виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання органів поліції.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог Порядку № 4, позивачем у березні 2016 було складено заяву на ім'я т.в.о. начальника ГУНП у Л/о Загарії Д.Д. про виплату ОГД, яку з відповідними додатками надано до УФЗБО ГУНП у Львівській області.

Листом від 16.11.2016 року № Г-60/Зі/05/17-2016 року відповідач повідомив позивача про те, що комісія по призначенню та виплаті ОГД позивачеві не засідала, не приймала рішення, та не складала висновок про призначення йому такої грошової допомоги, оскільки статтею 97 ЗУ «Про Національну поліцію» не визначені випадки за яких призначається одноразова грошова допомога поліцейським, яким інвалідність встановлено внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ (міліції) відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії. Лише після виправлення недоліків та неузгодженості чинного законодавства, зокрема унесення змін до ст. 97 ЗУ «Про Національну поліцію», на думку відповідача, комісія може розглянути по суті матеріали щодо призначення позивачу ОГД.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України встановлює правило, відповідно до якого конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Хочу підкреслити, що зазначені вимоги Основного Закону України були дотримані законодавцем при прийнятті ЗУ «Про національну поліцію», статтею 97 якого для поліцейських збережено право на отримання ОГД в разі встановлення інвалідності, яке було гарантовано також працівникам міліції частиною 6 статті 23 Закону України «Про міліцію», який втратив чинність.

Стаття 46 Конституції України гарантує громадянам право на соціальний захист у передбачених законом випадках. Оскільки у ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію», ОГД в разі втрати працездатності поліцейського визначена власне як соціальна виплата, гарантована допомога з боку держави, тому право на її отримання гарантоване позивачеві вищевказаною нормою Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Відтак, оскільки Конституція України має пріоритет над підзаконними нормативно-правовими актами України, то діяльність державних органів повинна бути спрямована на виконання саме конституційних норм, а не підзаконних нормативно-правових актів, що йдуть врозріз із цими нормами Конституції України.

Водночас, як станом на день набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію», так і на сьогоднішній день, в системі МВС України проведення військово-лікарської експертизи з метою, зокрема, визначення причинного зв'язку захворювань при звільненні поліцейських, здійснюється відповідно до підзаконних нормативних актів, а саме - Положення про діяльність військово-лікарської комісії в системі МВС України та Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України (далі - Порядок № 85), затверджених наказом МВС України від 06.02.2001 № 85, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.02.2001 за №164/5355.

Так, пунктами 1.63, 1.63.5 Порядку № 85 визначено, що за результатами

медичного огляду військово-лікарські комісії виносять такі постанови, зокрема: «Не придатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час».

Пунктами 1.78, 1.78.8 Порядку № 85 визначено, що постанови військово-лікарської комісії про причинний зв'язок виносяться у таких формулюваннях, зокрема: «Захворювання, ТАК, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ».

У відповідності до п. 1.91 Порядку № 85, установлювати причину інвалідності колишніх осіб рядового й начальницького складу і військовослужбовців правочинні тільки МСЕК Міністерства охорони здоров'я України, які при винесенні свого висновку керуються постановою військово-лікарської комісії про причинний зв'язок захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв.

Слід зазначити, що жодних інших подібних нормативно-правових актів, які б окремо встановлювали причинний зв'язок захворювань поліцейських, на сьогоднішній день в системі МВС України або Національній поліції не існує взагалі.

Тому службові особи військово-лікарської комісії при винесенні постанови про причинний зв'язок захворювання позивача з проходженням ним служби не мали права вийти за межі існуючих формулювань, якими не передбачено винесення постанови про захворювання, пов'язане з проходженням служби в поліції, та виклали постанову в свідоцтві про хворобу позивача у суворій відповідності до діючого Порядку № 85.

Аналізуючи наведені правові норми в їх сукупності, можна дійти до висновку, що юридично визначальним у даних правовідносинах є факт захворювання, пов'язаного з проходженням служби позивачем, який був установлений у прямо передбачений спосіб, відповідно до діючого підзаконного нормативного акту - Порядку № 85, та який зафіксований у відповідному документі - свідоцтві про хворобу № 526 від 04.12.2015, хоча формулювання, викладене в останньому - «захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ» і містить розбіжність із формулюванням, викладеним у п.4 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» - «захворювання, пов'язане з проходженням служби в поліції». Однак наявність такої розбіжності жодним чином не спростовує самого факту захворювання пов'язаного з проходженням служби, установленого у позивача відповідно до діючого порядку, а отже така розбіжність у формулюваннях не може слугувати підставою для свавільного позбавлення позивача відповідної соціальної виплати, гарантованої йому Конституцією України та ЗУ «Про Національну поліцію».

Так, відповідно до преамбули Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», держава гарантує особам, які мають право на пенсію за цим Законом, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», надання інвалідам державної допомоги, компенсаційних та інших виплат є складовою їх соціального захисту.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення, зумовлена насамперед тим, що служба в Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей Військовослужбовці та працівники правоохоронних органів також обмежені у встановлених Конституцією України правах на підприємницьку діяльність, працю та інших, пов'язаних із забезпеченням собі і своїй родині максимально досяжного (відповідно до своїх здібностей) рівня життя, та на захист своїх економічних і соціальних інтересів. Таким чином, визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування, а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім'ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов'язків у зв'язку з виконанням ними державних функцій (рішення Конституційного Суду України від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 6 липня 1999 року N 8-рп/99).

З аналізу вищенаведених правових норм та рішень випливає, що оскільки позивач одночасно є пенсіонером за спеціальним законом, інвалідом та колишнім працівником правоохоронного органу, він відноситься до категорії осіб, що потребують посиленого соціального захисту державою в особі усіх її органів влади.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Аналогічну правову норму містить і ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Крім того, відповідно до ч.7 ст. 9 КАС, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить з конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

На вказане звертає увагу і Європейський суд з прав людини, практика якого, як джерело права, підлягає застосуванню судами при розгляді справ, згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» та ч.2 ст.8 КАС.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Аналогічна правова позиція Європейського суду з прав людини щодо віднесення соціальних виплат до категорії майна викладена в остаточному рішенні у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), № 38677/0624 від 24 липня 2014 року. Крім того в цій справі суд також зазначив, що відмова у задоволенні законного права заявника через відсутність механізму його реалізації, становить втручання у право власності згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а через нездатність забезпечити реалізацію такого права заявника в розумні терміни, держава поклала на нього надмірний та неспіврозмірний тягар, порушивши таким чином свої зобов'язання за статтею 1 Першого протоколу.

В остаточному рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10 від 26 вересня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначає, що якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам. Також у даному рішенні суд дійшов до висновку, що бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Також слід зазначити, що правовідносини щодо реалізації права позивача на отримання ОГД, основані на принципі юридичної визначеності, що не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Європейського суду справедливості у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. Незважаючи на те, що рішення Європейського суду справедливості не можуть бути застосовані в Україні в якості джерела права, однак правові позиції сформульовані у таких рішеннях можуть враховуватися адміністративними судами як аргументація, міркування стосовно гармонійного тлумачення національного законодавства України згідно з усталеними стандартами правової системи Європейського Союзу (інформаційний лист ВАСУ головам апеляційних адміністративних судів від 18.11.2014 № 1601/11/10/14-14).

З системного аналізу наведених вище судових рішень слідує що: по-перше, ОГД через втрату працездатності є майном позивача в розумінні п. 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно порушення права позивача на одержання вказаної соціальної виплати є невиправданим втручанням у його майнові права, передбачені статтею 1 Першого протоколу; по-друге, оскільки Кабінетом Міністрів України в установлений для цього місячний строк не було вжито заходів щодо приведення формулювань Порядку № 85 у відповідність до формулювань ст. 97 ЗУ «Про Національну поліцію», дана триваюча бездіяльність держави у розробці механізму реалізації законного права позивача на отримання ОГД є триманням останнього у невизначеності через нездатність забезпечити реалізацію такого права заявника в розумні терміни. Тому, у даній справі бездіяльність відповідача спричинила порушення прав позивача відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Таким чином, аналізуючи наведені правові норми в їх сукупності, дослідивши свідоцтво про хворобу № 526 від 04.12.2015 на відповідність його вимогам Порядку № 85 можна дійти до висновку про те, що воно є належним документом, який підтверджує наявність у позивача захворювання пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що зумовило його непридатність до військової служби в мирний час та слугувало законною підставою для звільнення позивача зі служби в поліції. Тобто юридично визначальним у даних правовідносинах є факт наявності у позивача захворювання, пов'язаного з проходженням служби, який був установлений у визначений Порядком № 85 спосіб. Отже, з дати встановлення інвалідності ІІІ групи, тобто з 23.03.2016, позивач набув право на отримання ОГД відповідно до п.4 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» в сумі, яка дорівнює 70 розмірам прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб на час здійснення такої виплати. Розгляд заяви позивача про виплату ОГД мав бути здійснений відповідачем відповідно до єдиної об'єктивної умови - надходження матеріалів, передбачених Порядком № 4. Оскільки позивачем були виконані усі дії відповідно до Порядку № 4 щодо надання таких матеріалів відповідачу, тому позивач мав законні сподівання на проведення розгляду його заяви та отримання ОГД. При цьому зазначені розгляд та виплата грошової допомоги мали бути проведені відповідачем у спосіб та строки, установлені Порядком № 4. Розбіжність між формулюванням, зазначеним у свідоцтві про хворобу і Порядку № 85 - «захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ» та формулюванням, викладеним у п.4 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» - «захворювання, пов'язане з проходженням служби в поліції» не може бути підставою для позбавлення позивача вищевказаної соціальної виплати, гарантованої йому Конституцією України та ЗУ «Про Національну поліцію», оскільки по-перше така розбіжність не спростовує самого факту наявності у позивача захворювання, пов'язаного з проходженням ним служби; по-друге така розбіжність виникла не з вини позивача, а є наслідком невиконання державним органом - Кабінетом Міністрів України приписів законодавця щодо забезпечення приведення у місячний строк нормативно-правових актів міністерств та відомств у відповідність до ЗУ «Про Національну поліцію»; по-третє така розбіжність, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, як джерела права, не може бути причиною невиконання державним органом - ГУНП у Л/о законодавчо встановленого для нього зобов'язання з проведення позивачу соціальної виплати у вигляді ОГД.

Враховуючи наведене суд, керуючись власним переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні матеріалів справи у відповідності до ч.1 ст.86 КАС України, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Оскільки позивачеві надано статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії МВ №035064 від 26.03.2015 року, згідно п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» він звільняється від сплати судового збору в даній адміністративній справі.

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 7-12, 86, 128, 160, 161, 162, 167, 267 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання до вчинення дій, задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не проведення розгляду в установленому порядку матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції у Львівській області розглянути відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 № 4 (із змінами, внесеними згідно з наказом МВС України від 12.09.2016 № 916) заяву з додатками про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням третьої групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, що пов'язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ, та прийняти законне рішення з урахуванням обставин, встановлених судом у даній справі.

Встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання Головного управління Національної поліції у Львівській області подати до суду у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про його виконання.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий А.В. Государський