Справа № 199/8228/16-а(2-а/199/229/16)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

16 березня 2017 рокусправа № 199/8228/16-а(2-а/199/229/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Панченко О.М. Чередниченка В.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року по справі № 199/8228/16а (2-а/199/229/16) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся у Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо здійснення нарахування щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік не в повному обсязі; зобов'язання здійснити перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії віком, визначеної частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням здійснених виплат.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2016 року позовна заява залишена без руху та наданий строк для усунення недоліків, а саме надання доказів про отримання державної допомоги в меншому розмірі та зазначення доказів спору між сторонами.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії було повернуто позивачу у зв'язку з не усуненням недоліків адміністративного позову.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що стаття 106 КАС України не містить приписів щодо обов'язкового зазначення у позовній заяві доказів спору з відповідачами.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки адміністративного позову, зазначені в ухвалі суду про залишення без руху, у строк, встановлений на те судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Залишення позовної заяви без руху - це тимчасовий захід, який застосовується судом з метою усунення позивачем недоліків позовної заяви та дотримання порядку її подання. У разі якщо при прийнятті позовної заяви будуть виявленні обставини, які свідчать про недодержання позивачем вимог, передбачених законом для звернення до суду, і які перешкоджають відкриттю провадження у справі, то така позовна залишається буз руху.

Статтями 105, 106 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені форма і зміст адміністративного позову, вимоги до позовної заяви.

Частиною 2 статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач зазначає докази, а в разі неможливості - зазначає докази, які не може самостійно надати, із зазначенням причин неможливості їх подання, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

З систематичного аналізу зазначених норм вбачається, що зазначення доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги є виключною прерогативою позивача, які оцінюються судом з урахуванням приписів ст. 86 КАС України.

Залишаючи позовну заяву без руху з підстави того, що позивач не подав доказу того, що у 2016 році йому нараховано та виплачено відповідачем разову грошову допомогу у розмірі 920 грн., а так само доказу стосовно бездіяльності відповідача щодо здійснення виплати у розмірі передбаченому статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», судом першої інстанції не враховано положення частини 4 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, якими встановлено вжиття судом передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Також, відповідно до статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України сторони мають право надавати докази та брати участь у їх досліджені. Статтею 111 Кодексу адміністративного судочинства України суд наділений повноваженнями у попередньому судовому засіданні з'ясувати якими доказами позивач обґрунтовує свої вимоги та встановити строк для їх надання.

У разі, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів, що передбачено частиною 6 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, звертає увагу суду першої інстанції на недоцільність залишення позовної заяви без руху, якщо недоліки є неістотними, і можуть бути усунуті в процесі підготовки справи до судового розгляду судом першої інстанції і не впливають на оцінку обставин, які є підставою для відкриття провадження у справі.

Отже, неподання позивачем доказу виплати відповідачем разової грошової допомоги у меншому розмірі, а також інших доказів, які б підтверджували бездіяльність позивача, що можуть бути витребувані судом, не можуть бути підставою для залишення адміністративного позову без руху.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про формальний підхід суду першої інстанції у застосуванні норм статей 105-106 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що ухвала Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2016 року про залишення адміністративного позову без руху позивачем не оскаржувалась; не виконана ним з підстав невідповідності вимогам Кодексу адміністративного судочинства України та, з урахуванням встановлених обставин, вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу і скасувати оскаржуване рішення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 204 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, суд апеляційної інстанції скасовує її і направляє справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, якщо визнає, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з помилковим застосуванням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання в частині повернення адміністративного позову, тому її слід скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 197, 199, 204, 205, 206 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року по справі № 199/8228/16а (2-а/199/229/16) - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала апеляційного суду відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України є остаточною та самостійному оскарженню в касаційному порядку не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко