Справа № 132/517/17
Суддя: Павленко І. В.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Калинівський районний суд Вінницької області
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2017 року Калинівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Павленко І.В.,

при секретарі Жовтій С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Калинівському районі про визнання дій щодо відмови у перерахунку пенсії неправомірними та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в поданому адміністративному позові зазначає, що з 08 лютого 1999 року по теперішній час він працює в органах прокуратури України на прокурорських посадах, які дають право на пенсію за вислугою років. Керуючись ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ 25 січня 2017 року він звернувся із заявою до Управління Пенсійного фонду України у Калинівському районі про призначення пенсії за вислугу років.

До заяви були надані належним чином оформлені та завірені документи, у тому числі копії трудової книжки, диплому про вищу юридичну освіту, довідки про стаж прокурорсько-слідчої роботи, довідки про заробітну плату, які у сукупності підтверджують наявність у нього необхідної для виходу на пенсію вислуги років відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції 12.07.2001).

Проте відповідач листом № 131/06-44/02 від 06.02.2017р., додавши рішення оформлене протоколом №150516 від 02.02.2017р., відмовив йому у призначенні пенсії за вислугу років, мотивуючи своє рішення тим, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. № 213, 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законів України "Про прокуратуру", «Про судоустрій та статус суддів» та ін., втратили чинність.

Вважає, що відмова відповідача в призначенні йому пенсії за вислугу років є необґрунтованою, незаконною та такою, що грубо порушує його право на соціальний захист та пенсійне забезпечення, оскільки, на момент призначення його на роботу в органи прокуратури України (08.02.1999р.) діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991, ч. 1 ст. 50-1 якого (в редакції від 12.07.2001) передбачено, що прокурори зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією. Тому звертається до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з'явився, однак звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність в порядку письмового провадження, заявлені позовні вимоги підтримує повністю.

Представник Управління Пенсійного фонду України у Калинівському районі в судове засідання також не з'явився, однак направив до суду письмові заперечення проти позову в яких посилається на те, що 01 січня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року № 76-VIII, у зв'язку з чим змінився порядок проведення перерахунків пенсій працівникам прокуратури.

З 01.06.2015 року у зв'язку з неприйняттям Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається відповідно до Закону України «Про прокуратуру» втратили чинність.

Оскільки позивач звернувся до управління із заявою про призначення пенсії 25 січня 2017 року, то призначення проводиться на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, тобто Закону чинному на момент звернення Позивача із такою заявою, та у відповідності до порядку визначеного Кабінетом Міністрів України.

Крім цього, позивач у позовній заяві наполягає на зарахуванні до стажу вислуги років половини навчання у вищому навчальному закладі. Але, відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-УП, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону. Зарахування періоду половини навчання у вищому навчальному закладі до стажу вислуги років Законом не передбачено.

Отже, позивач безпідставно вимагає здійснити йому призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1789 - XII від 05.11.1991 року.

Відповідно ч.4 ст.122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що з 08 лютого 1999 року по теперішній час позивач працює в органах прокуратури України на прокурорських посадах, які дають право на пенсію за вислугу років.

Керуючись ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, 25 січня 2017 року позивач звернувся із заявою до Управління Пенсійного фонду України у Калинівському районі про призначення йому пенсії за вислугу років.

До заяви позивачем були надані належним чином оформлені та завірені документи, у тому числі копії трудової книжки, диплому про вищу юридичну освіту, довідки про стаж прокурорсько-слідчої роботи, довідки про заробітну плату, які у сукупності підтверджують наявність необхідної для виходу на пенсію вислуги років відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції 12.07.2001).

Відповідач, листом № 131/06-44/02 від 06.02.2017 року, додавши рішення оформлене протоколом № 150516 від 02.02.2017 року, відмовив у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, мотивуючи своє рішення тим, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. № 213, 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законів України "Про прокуратуру", «Про судоустрій та статус суддів» та ін., втратили чинність.

Така відмова відповідача в призначенні позивачу пенсії за вислугу років є необґрунтованою, незаконною та такою, що грубо порушує право позивача на соціальний захист та пенсійне забезпечення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України і його територіальні підрозділи здійснюють керівництво та управління солідарною системою, проводять збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначають пенсії, підготовляють документи для їх виплат та виконують інші управлінські функції. Вони по суті є органами державної влади і суб'єктами владних повноважень, а тому відповідно до вимог ст. 19 Конституції України «зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

На момент призначення 08.02.1999 року позивача на роботу в органи прокуратури України діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 р., ч. 1 ст. 50-1 якого (в редакції від 12.07.2001р.) передбачено, що прокурори зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією.

Відповідно до вимог статті 50-1 зазначеного Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), на момент звернення за призначенням пенсії стаж роботи позивач на прокурорсько-слідчих посадах становить 17 років 11 місяців 19 днів.

Також до вислуги років, що дає право на пенсію, згідно статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Відповідно до диплому № НОМЕР_1, позивач навчався на юридичному факультеті Ростовського державного університету з 01.09.1992 року по 05.11.1997 року на денній формі і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію «юрист», який нострифікований згідно свідоцтва Міністерства освіти і науки України про визнання в Україні іноземного документа про освіту.

Згідно ст. 28 Закону України «Про вищу освіту» університет - багатопрофільний вищий навчальний заклад четвертого рівня акредитації, який провадить освітню діяльність, пов'язану із здобуттям певної вищої освіти та кваліфікації широкого спектра природничих, гуманітарних, технічних, економічних та інших напрямів науки, техніки, культури і мистецтва, проводить фундаментальні та прикладні наукові дослідження, є провідним науково-методичним центром, має розвинену інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, відповідний рівень кадрового і матеріально-технічного забезпечення, сприяє поширенню наукових знань та здійснює культурно-просвітницьку діяльність.

Оскільки Ростовський державний університет є вищим державним навчальним закладом, а юридичний факультет є структурним підрозділом вищого навчального закладу, то і проходження повного курсу навчання у цьому вищому навчальному закладі є проходженням навчання у вищому юридичному навчальному закладі.

Загальний термін навчання позивача на юридичному факультеті Ростовського державного університету за спеціальністю «правознавство» склав 5 років 2 місяці 4 дні. Половину від вказаного строку, яка підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років складає 2 роки 6 місяців 2 дні.

Таким чином, стаж роботи, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років на момент звернення за призначенням пенсії складає (17 років 11 місяців 19 днів + 2 роки 6 місяців 2 дні = 20 років 5 місяці 21 день), що підтверджується копіями трудової книжки НОМЕР_2 та дипломом про вищу освіту № НОМЕР_1 від 05.11.1997 р.

На даний час ч.1 ст. 86 Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII, встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

*по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

*з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

*з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

*з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

*з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

*з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

*з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

*з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

*з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

*з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

*з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII збільшено стаж роботи, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), з 20 до 23 років, обмежено максимальний розмір пенсії, зменшено відсоткову ставку призначуваної пенсії з 90 до 60, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Зокрема, ст. 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На момент призначення позивача на посаду в органи прокуратури України, тобто 08.02.1999 р., діяла редакція Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ та під час дії якого позивач набув право виходу на пенсію. Неможливість зміни раніше визначених підстав набуття права на пенсію є конституційною гарантією.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 13.05.1997 року №1-зп зазначив, що закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадянах упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення). Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання чинності тільки за умови, якщо вони скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 КСУ від 19.04.2000). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав і свобод людини з однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

Звернення до суду для захисту прав і свобод безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч. 3 ст. 8 КАС України).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні їй відповідати. Конституція є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Після внесення змін до Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991р., статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, якими обмежено максимальний розмір пенсії, зменшено відсоткову ставку призначуваної пенсії з 90 до 60, збільшено необхідну для виходу на пенсію вислугу з 20 до 25, таких осіб фактично позбавлено визначених гарантій, що суперечить позиції Конституційного Суду України, який в своєму рішенні від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Отже, зміст та обсяг досягнутих працівниками органів прокуратури соціальних гарантій, зокрема щодо рівня пенсійного забезпечення, не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Держава передбачаючи право прокурорів на пільгову пенсію, гарантовану Законом України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 враховувала інтенсивність та завантаженість праці прокурора, при цьому встановила відрахування із заробітної плати прокурора значно більшої суми внесків до різних державних Фондів, ніж у інших категорій працюючих громадян.

Більше того, держава не зменшила фінансові відрахування з заробітної плати прокурорів до різних державних Фондів і при прийнятті Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року та «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (якими водночас звузила мої права та соціальні гарантії), що не узгоджується із критеріями справедливості та пропорційності та не є конституційно допустимим згідно трактування Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011

Частина 1 ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ передбачає рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Починаючи з 2000 року державні службовці та прирівняні до них категорії (у тому числі прокурорсько-слідчі працівники) змушені були платити зі своєї зарплати вищий збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, оскільки для них було встановлено прогресивну ставку внеску залежно від бази нарахування: від 1% для доходу менш як 150 грн. до 5% для доходу понад 501 грн.

Оскільки вже з 2004 року рівень зарплат прокурорських працівників, які дають право на спеціальну пенсію, перевищував 500 грн., для них фактично застосовувалася єдина ставка - 5%, тоді як звичайні працівники сплачували не більш як 2%. Прийнятий у 2010 році Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» ще збільшив цю різницю: для державних службовців і прирівняних категорій ставка єдиного внеску становить 6,1%, для решти найманих працівників - 2,6%.

Позивач упродовж тривалого періоду - понад 15 років, сплачувався єдиний внесок на загальнообов'язкове державне страхування утричі збільшеному розмірі. Тому скасування законодавчих гарантій пенсійного забезпечення прокурорів за спеціальним законом (ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру») є обмеженням його соціальних прав, що відповідно до вищезазначених вимог законодавства є недопустимим.

Також, Конституційний Суд України рішенням від 08.06.2016 року № 4рп/2016 визнав неконституційним п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213 - VIII щодо заборони призначення та перерахунку довічного грошового утримання суддів у відставці, а також положення деяких інших законів, якими зменшувався розмір довічного грошового утримання суддів у відставці з 90 до 60 відсотків, обмежувалась ця соціальна виплата максимальним розміром 10740 грн., а також заборонялось її виплачувати працюючим пенсіонерам.

Відповідно до п. п. 5 і 6 резолютивної його частини це рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення і є обов'язковим до виконання на території України, тобто воно також є джерелом права.

Отже, відповідач, приймаючи рішення щодо заяви про призначення пенсії, зобов'язаний був керуватись статтею 22 Конституції України, згідно з якою закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Натомість, не підлягає до застосування Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-УІІІ від 02.03.2015 року, яким скасовуються норми Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення осіб, оскільки це суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність та ст. 22 Конституції України, якою заборонено звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Зазначеним Законом зміни щодо умов та порядку пенсійного забезпечення працівників прокуратури не вносились ні у Закон «Про прокуратуру» 1991 року, ні у Закон «Про прокуратуру» 2014 року.

На безпідставність посилання органів Пенсійного фонду при відмові прокурорам у призначенні пенсії на п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213 вказано в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.06.2016 у справі К/800/6871/16.

Частинами 1 - 3 ст. 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, ОСОБА_1, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-УН.

Оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно - правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Згідно з ч.1 ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

З огляду на вказане, з метою поновлення та забезпечення моїх прав підлягають застосуванню саме вимоги ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) щодо переведення позивача на пенсію за вислугу років з дати подання заяви та виходячи із розрахунку 90% від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, без обмеження граничного розміру виплати пенсії.

Таким чином, дії відповідача щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за вислугу років є необґрунтованою, незаконною та такою, що грубо порушує право позивача на соціальний захист та пенсійне забезпечення, оскільки не відповідає вимогам Конституції України та Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 19, 22, 55, 58, 69 Конституції України, ст. 50-1 Законом України «Про прокуратуру», ст.ст. 2, 6-11, 17-19, 70-72, 94, 104, 105, 106, 160-163, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії та рішення суб'єкта владних повноважень - Управління Пенсійного фонду України у Калинівському районі Вінницької області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (у редакції від 12.07.2001).

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Калинівському районі Вінницької області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, половину строку навчання у Ростовському державному університеті у період з 01.09.1992 року по 05.11.1997 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Калинівському районі Вінницької області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 12.07.2001) та її виплату, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи починаючи з 24 січня 2017 року без обмеження граничного розміру виплати пенсії.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачену ним суму судового збору в розмірі 640 грн. (шістсот сорок гривень).

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови.

СУДДЯ: