Справа № 813/6066/15
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Київ К/800/23534/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Бухтіярової І.О., Приходько І.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року

у справі № 813/6066/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби

про скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - Товариство) звернулось в суд з адміністративним позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби (далі -Інспекція) про скасування податкового повідомлення-рішення від 16 жовтня 2015 року № в частині донарахування податку з доходів фізичних осіб в сумі 365 840,09 грн. і застосування фінансових санкцій в сумі 94 534,39 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року, позов задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 16 жовтня 2015 року № в частині донарахування податку з доходів фізичних осіб в сумі 365 840,09 грн. і застосування фінансових санкцій (штрафу) в сумі 94 534,39 грн.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами Інспекції не погодився, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відхилення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами проведеного Інспекцією контрольного заходу позивача складено акт від 12 травня 2015 року № 124/28-06-43/22360822, згідно з яким позивачем допущено порушення вимог: підпунктів 14.1.13, 14.1.54, 14.1.180 пункту 14.1 статті 14, пункту 162.1 статті 162, підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, пункт «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2, статті 164, пункту 167.1 статті 167, підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168, підпункту «а» пункту 171.2 статті 171, «а, б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України щодо не нарахування та несплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб з додаткових благ у вигляді суми прощеного боргу в розмірі 2 353 693,22 грн., в результаті чого підлягає донарахування податок на додану вартість 472 086,76 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 16 жовтня 2015 року №, яким позивачу донараховано грошові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем 427 157,57 грн. та за штрафними санкціями 126 308,08 грн.

Фактичною підставою збільшення податку з доходів фізичних осіб в сумі 365 840,09 грн. і застосування фінансових санкцій в сумі 94 534,39 грн. стали висновки відповідача про те, що позивачем не дотримано положень щодо повідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному положеннями Податкового кодексу України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції виходили із того, що матеріалами справи підтверджено обставини належного повідомлення позивачем боржників про факт прощення (анулювання) боргу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Аналіз наведених норм підтверджує висновок про те, що умовою, яка звільняє кредитора від сплати податку з доходів фізичних осіб в разі прощення (анулювання) боргу боржниками є повідомлення останніх про таку обставину відповідними способами: рекомендованим листом з повідомленням про вручення; шляхом укладення відповідного договору; шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач дотримався положень вказаної норми та з тридцятьма особами уклав додаткові договори до кредитного договору про прощення боргу, що підтверджується наявними копіями у матеріалах справи, а також одному боржнику направив повідомлення, оформлене листом, про прощення частини боргу, що підтверджується повідомленням про вручення цього листа.

В касаційній скарзі відповідач вказує, що надане повідомлення та додаткові угоди не засвідчують факту прощення боргу, оскільки вимагають наступних дій платника, які б призведуть до анулювання боргу.

Надаючи оцінку таким твердженням відповідача, колегія суддів вважає, що вони не можуть бути свідченням недотримання позивачем положень підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, оскільки названа норма не конкретизує ані форми, ані інформації, яка повинна міститися в договорах про прощення боргу, а також в повідомленні про прощення боргу. Водночас, обов'язковою вимогою до таких документів є можливість на їх підставі встановити боржником розмір боргу, що анульований (прощений) аби в подальшому самостійно сплатити податок та відобразити такі суми у річній податковій декларації.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, надані позивачем документи засвідчили факт повідомлення боржників про розмір прощеного боргу, крім того, позивач включив суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощено).

Таким чином, висновки відповідача про порушення позивачем норм податкового законодавства не підтвердилися під час розгляду справи, у зв'язку із чим суди правомірно задовольнили позовну вимогу про скасування податкового повідомлення-рішення у відповідній частині.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби відхилити, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
І.О. Бухтіярова

І.В. Приходько