Справа № 804/350/16
Суддя: Гончарова Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2016 р. Справа № 804/350/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Гончарової Ірини Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та скасування вимоги,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області з вимогами:
- скасувати податкову вимогу №1211-25 від 17.04.2014 року на суму 957,82 грн.;
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що податкова вимога №1211-25 від 17.04.2014 року винесена в порушення вимог чинного законодавства, без наявних на те підстав. Позивач вказує, що на праві власності ОСОБА_1 належить нерухоме майно - ангар (літ. Е-1), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Зазначене нерухоме майно разом із земельною ділянкою, на якій воно розташовано, позивач надавав в оренду в рамках підприємницької діяльності. Так, позивач у 2014 році перебував на обліку як платник спрощеної системи оподаткування за основним видом господарської діяльності - надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. З огляду на зазначене, на думку позивача, як орендодавець та платник єдиного податку,він не є платником земельного податку. Крім того, позивач також зауважує, шо з 1996 року є пенсіонером. З 04.03.2015р. діяльність ОСОБА_1, як суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця є припиненою. При цьому, позивач наголошує, що не отримував від ДПІ в АНД районі м.Дніпропетровська жодного податкового повідомлення-рішення, яким ОСОБА_1, як фізичній особі, нараховано земельний податок всупереч ст. 287 Податкового кодексу України.
Позивач до судового засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в письмовому провадженні.
Враховуючи обмеженість строку вирішення справи та те, що відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин не прибув у судове засідання, суд не вбачає підстав для відкладання розгляду справи, та вважає за можливе вирішити справу за наявними у ній доказами у письмовому провадженні за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, відповідно до частин 4, 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 у період з 23.10.2002р. по 04.03.2015р. був зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, згідно Свідоцтва серії В01 №544922.
З 07.07.2002р. ОСОБА_1 є власником нежилого приміщення - ангар металевий (літ. "Е-1", загальною площею 914, 5 кв.м.), розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Зазначене нерухоме майно отримано відповідачем у зв'язку з перемогою на прилюдних торгах (аукціоні), згідно Акту від 22.04.2002р. та зареєстровано у встановленому законом порядку.
Згідно Свідоцтва серії НОМЕР_1 від 31.05.2012р. ОСОБА_1 зареєстрований як платник єдиного податку зі ставкою єдиного податку - 20% до розміру мінімальної заробітної плати.
У відповідності до зазначеного Свідоцтва, до основного виду господарської діяльності відповідача належить: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Місцем господарської діяльності відповідача визначено АДРЕСА_2.
На підставі договору здачі в оперативну оренду основних засобів №А2014-2 від 31.12.2013р. ФОП ОСОБА_3 як орендодавцем передано в оренду ФОП ОСОБА_4 основні засоби, згідно з актом приймання-передачі майна. Строк оренди приміщення встановлено з 31.12.2013 року по 31.12.2014 року.
Відповідно до акту прийняття-передачі основних засобів від 04.01.2014р. ФОП ОСОБА_3 як орендодавцем передано ангар металевий (літ. "Е-1", площею 90,0 кв.м.), розташованого за адресою: АДРЕСА_2.
На підставі договору здачі в оперативну оренду основних засобів №А2014-1 від 31.12.2013р. ФОП ОСОБА_3 як орендодавцем передано в оренду ФОП ОСОБА_5 основні засоби, згідно з актом приймання-передачі майна. Строк оренди приміщення встановлено з 31.12.2013 року по 31.12.2014 року.
Відповідно до акту прийняття-передачі основних засобів від 04.01.2014р. ФОП ОСОБА_3 як орендодавцем передано ангар металевий (літ. "Е-1", площею 200,0 кв.м.), розташованого за адресою: АДРЕСА_2.
11.02.2014р. ОСОБА_3 до податкового органу подано податкову декларацію з плати за землю, якою задекларовано земельний податок за 2014 рік.
17.04.2014р. на виконання вимог ст..59 Податкового кодексу України ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області складено податкову вимогу №1211-25 на суму податкового боргу 957,82 грн.
Підпунктом 16.1.4 п. 16.1 ст.16 Податкового кодексу України встановлено обов'язок платника податків сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з п. 14.1.175 ст.14 Податкового кодексу України - податковим боргом вважається сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.
Разом з тим, правовідносини щодо здійснення плати за землю регулюються нормами Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), та Земельного кодексу України.
Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.
Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно із приписами п.п.9.1.10 п. 9.1 ст.9, п.п.14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України - плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до ст. 269 Податкового кодексу України: платниками податку (плати за землю) є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.
Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України).
У відповідності до положень статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України, статті 120 Земельного Кодексу України, пп. 269.1.2 п.269.1 статті 269 Податкового кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, споруду переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни його цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
У разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Також положеннями підпункту «е» статті 141 Земельного кодексу України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.
Положеннями статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Особливості справляння земельного податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV Податкового кодексу України.
Спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності (п. 291.2 ст. 291 Податкового кодексу України).
ОСОБА_1, згідно Свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_1, зареєстрований в якості платника єдиного внеску другої групи, починаючи з 31.05.2012 року, із зазначенням виду господарської діяльності: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Так, у силу п.п. 297.1.4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Відповідно до ст. 55 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ст. 3 Господарського кодексу України).
Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів з метою одержання прибутку, є підприємництвом.
Таким чином, законодавцем встановлено дві обов'язкові умови, за наявності яких суб'єкт підприємницької діяльності не є платником земельного податку:
- перебування на спрощеній системі оподаткування зі сплатою єдиного податку, про що отримано свідоцтво про сплату єдиного податку;
- земельні ділянки, які є об'єктом плати за землю, використовуються для провадження підприємницької діяльності.
Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Аналогічне визначення містить Державний класифікатор України "Класифікація організаційно-правових форм господарювання", затверджений наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004р. №97, у якому підприємницька діяльність визначається, як самостійна ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, здійснювана суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.
Як вже судом зазначалось, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності нежиле приміщення (ангар металевий (літ. Е-1), загальною площею 914,5 кв.м.), розташоване за адресою: АДРЕСА_2.
В свою чергу вказаний ангар є предметом оренди за договорами передачі в оперативну оренду основних засобів №А2014-1 від 31.12.2013р. та №А2014-2 від 31.12.2013р.
Відповідно до ст. 320 Цивільного кодексу України: власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 796 Цивільного кодексу України передбачено, що одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. У договорі найму сторони можуть визначити розмір земельної ділянки, яка передається наймачеві. Якщо розмір земельної ділянки у договорі не визначений, наймачеві надається право користування усією земельною ділянкою, якою володів наймодавець.
Вищенаведене свідчить, що ОСОБА_1, як фізична особа-підприємець у 2013-2014 роках використовував у своій господарській діяльності належне йому на праві приватної власності нежитлове приміщення (ангар металевий Е-1, загальною площею 864,9 кв. м.), розташоване за адресою: АДРЕСА_2 - шляхом передачі останнього в оренду, у відповідності до вищенаведених договорів, що, крім того, відповідає основному виду економічної діяльності ФОП ОСОБА_1, визначеному у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та Свідоцтві про платника єдиного податку - 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
З огляду на те, що відповідачем здійснювалась підприємницька діяльність по здаванню власної частини нерухомого приміщення в оренду на спрощеній системі оподаткування, ФОП ОСОБА_1, як платник єдиного податку, у період дії договорів оренди не був платником земельного податку за земельну ділянку, що припадає на об'єкт оренди.
Наведена позиція також підтримується Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2004 року по справі № 28/506.
Отже податкова вимога №1211-25 на суму податкового боргу з земельного податку - 957,82 грн. є такою, що прийнята податковим органом протиправно, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Відповідно до ст.59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до ч.1, 2 ст.95 Податкового кодексу України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Тобто для виникнення у податкового органу права на стягнення заборгованості по грошовим зобов'язанням, які є предметом позовної заяви, необхідно настання двох подій, а саме:
- направлення платнику податків податкової вимоги про погашення заборгованості;
- сплив терміну 60 днів з дня надіслання такому платнику податкової вимоги.
Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Проте заявлена позивачем вимога є встановленням певних обставин - а саме факту наявності/відсутності податкового боргу.
Враховуючи вище викладене, а також те, що підставою для відповідного стягнення податкового боргу є наявність винесеної вимоги, в даному випадку належним способом захисту порушених прав платника є скасування податкової вимоги, а заявлений спосіб захисту порушеного права є невірним.
Відповідно до ст. 2 ч. 1 Кодексу адміністративного судочинства України - завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно з ч.1 ст.69 та ч.ч.1,4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.
Частиною 3 статті 94 КАС України передбачено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Приймаючи до уваги, що рішення у справі ухвалене на користь позивача, який не є суб'єктом владних повноважень, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне присудити здійснені ним судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 551,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та скасування вимоги задовольнити частково.
Скасувати податкову вимогу Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №1211-25 від 17.04.2014 року.
В інший частині позову - відмовити.
Стягнути на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Гончарова