Справа № 816/233/16
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Київ К/800/21635/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Бухтіярової І.О., Приходько І.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року

у справі № 816/233/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технафтсервіс» СП

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області

про визнання протиправним, скасування наказу та податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Технафтсервіс» СП (далі - Товариство) звернулось в суд з позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області (далі - Інспекція), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 11 січня 2016 року № 12 про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Технафтсервіс» СП;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 04 лютого 2016 року № /140, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), 14010100, в загальному розмірі 254 263,55 грн., з яких основний платіж - 203 410,84 грн., штрафні санкції - 50 852,71 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2016 року по справі № 816/233/16 у задоволенні адміністративного позову Товариства відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року апеляційну скаргу Товариства задоволено: постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2016 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 04 лютого 2016 року № /140; в цій частині прийнято нову постанову, якою адміністративний позов Товариства задоволено; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення від 04 лютого 2016 року № /140.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині задоволених позовних вимог та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає касаційному розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відхилення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено перевірку Товариства, за результатами якої складено акт від 20 січня 2016 року № 43/16-03-22-04-08/31998456, згідно з яким позивачем порушено вимоги пунктів 198.1, 198.2 статті 198, п. 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження позивачем податку на додану вартість, що підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету всього на суму 203 411, 00 грн., в т.ч. за червень 2015 року на суму 203 411, 00 грн.

Вказані висновки відповідача ґрунтуються на тому, що операції позивача з його контрагентами ТОВ «Сармат Ойл» та ТОВ «Транскомплект-В» не були реальними, а відтак позивач безпідставно включив до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість за такими операціями.

На підставі акта відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 04 лютого 2016 року № /140, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в загальному розмірі 254 263,55 грн., з яких: за основним платежем - 203 410,84 грн., за штрафними санкціями - 50 852,71 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, суд першої інстанції та виходив із того, що операції з своїми контрагентами не підтверджені належними доказами.

Задовольняючи вказану позовну вимогу, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції та виходив із того, що позивач обґрунтовано включив до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість за результатами господарських операцій зі своїми контрагентами, оскільки реальність таких операцій підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового кодексу України. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Так, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні«.

Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні«).

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні«).

За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов'язана з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 200.1 статті 201 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Встановлюючи обставини правомірності/неправомірності відображення в податковому обліку господарських операцій, слід ретельно, в сукупності та взаємозв'язку досліджувати всі надані податковим органом та платником податків докази щодо реального/нереального здійснення господарських операцій.

Як свідчать обставини, встановлені судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, між Товариством та його контрагентами ТОВ «Сармат Ойл» та ТОВ «Транскомплект-В» укладено договори поставки нафтопродуктів.

На підтвердження фактичної поставки товару позивачем надано податкові накладні, видаткові накладні, книгу обліку довіреностей, виписки по особовому рахунку, платіжні доручення; на підтвердження якості придбаних нафтопродуктів позивачем до перевірки надано протокол випробувань.

На підтвердження транспортування товарів позивачем надано копії: договору з ФОП ОСОБА_3 про надання послуг з перевезення, актів виконаних робіт, товарно-транспортних накладні, договору оренди напівпричепу паливної цистерни, свідоцтв про державну повірку автоцистерни каліброваної, свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів, погоджень маршруту руху транспортного засобів під час дорожнього перевезення небезпечних вантажів, посвідчень водіїв, подорожніх листів вантажних автомобілів.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судами попередніх інстанцій, на підтвердження використання у власній господарській діяльності придбаних нафтопродуктів позивачем надано докази реалізації таких товарів TOB «Нафтотрейд ЛТД», ТОВ «Альянс Оіл компані», а саме податкові, видаткові накладні

Обставини дійсної поставки нафтопродуктів підтверджуються наявними у матеріалах справи листами контрагентів позивача (том 2, а.с. 1- 39), які засвідчили фактичну поставку товару позивачу із наданням підтверджуючих документів.

На підставі названих доказів, оцінка яким надана з дотриманням положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції дійшов юридично правильного висновку про документальне підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Законодавець не визначив конкретного переліку документів, якими платник повинен підтвердити реальність виконання господарської операції. З метою податкового обліку господарські операції можуть оформлюватися будь-якими первинними документами, зміст яких відповідає положенням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та складення яких узгоджується із законодавчо установленими вимогами щодо оформлення такої операції або із звичаєвою практикою. За таких обставин, відсутність паспорту якості заводу виробника товару та сертифікатів відповідності товару не свідчать про не здійснення поставки товару, адже якість товару підтверджена протоколом випробувань, що не суперечить умовам договорів, укладеним позивачем з його контрагентами. Відсутність на протоколі печаті установи, що проводила випробовування, не може сприйматись як обставина, що спростовує відсутність доказів, які б засвідчили відповідність придбаних позивачем нафтопродуктів, оскільки з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку відкриття бізнесу» 15 квітня 2014 року № 1206-VII виключено обов'язок проставляння печатей.

Варто відмітити, що наявність недоліків або помилок у оформленні документів, чим по суті є не заповнення певних реквізитів зокрема прізвища та ім'я у видатковій накладні та рахунку-фактурі, а також відсутність повної назви пункту розвантаження, номерів подорожніх листів вантажних автомобілів, графи вантажовідправник, номерів посвідчень водіїв в товарно-транспортних накладних не є підставою для висновків про не здійснення поставки нафтопродуктів, оскільки таку інформацію можна встановити із наявних у матеріалах справи доказів, з яких слідує, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

В касаційній скарзі відповідач вказує, що судом апеляційної інстанції не враховано ту обставину, що контрагент позивача ТОВ «Нафтотрейд ЛТД» знаходиться за адресою, відмінною від адреси, що зазначена в товарно-транспортних накладних. Разом з тим, чинне законодавство не містить обов'язку здійснювати господарську діяльність саме за юридичною адресою; як свідчать встановлені судом апеляційної інстанції обставини на підставі заявки, договору суборенди резервуарів, за адресою транспортування нафтопродуктів контрагент позивача - ТОВ «Нафтотрейд ЛТД» орендував резервуари, що підтверджує об'єктивну необхідність транспортування товару саме за відповідною адресою.

Суд першої інстанції, вказуючи на те, що товар від ТОВ «Сармат Ойл» позивачу не постачався послався на надані пояснення ДП «Укртранснафтопродукт», що здійснює відповідне зберігання та оперативне управління майном Одеського НПЗ, з адреси якого здійснювалось транспортування товару. Згідно з вказаними поясненнями, нафтопродукти з Одеського НПЗ відпускались ТОВ «Укройлпродукт» через автопідприємство Товариства. Разом з тим, суд першої інстанції не надав оцінки тому, що ТОВ «Укройлпродукт» реалізував спірний товар по ланцюгу постачання ТОВ «Сармат Ойл», у якого позивач і придбав зазначену продукцію.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що не вказує на не здійснення поставки товару відсутність таких документів як журнал реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів у резервуарах, кількісного руху нафтопродуктів, журналу обліку надходження нафти і нафтопродуктів, складення яких передбачено Інструкцією про порядок приймання,транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України,Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року N 281/171/578/155.

Як свідчать положення вказаної Інструкції, журнал реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів у резервуарах, а також журнал обліку надходження нафти і нафтопродуктів ведеться у разі зберігання нафтопродуктів на підприємстві, журнал кількісного руху нафтопродуктів ведеться на автозаправних станціях, разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач здійснював перепродаж товару і не зберігав його у себе, як і не здійснював його продаж через автозаправні станції, що виключає необхідність складення вказаних документів.

Висновки відповідача, які ґрунтуються не на аналізі суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.

Суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Так, наведені Інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вищий адміністративний суд України також акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагентів, як і не доведено правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов юридично правильного висновку про невідповідність фактичним обставинам справи тверджень відповідача про відсутність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, а відтак, з урахуванням вимог частини третьої статті 2, частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зробив обґрунтований висновок щодо наявності підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області відхилити, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
І.О. Бухтіярова

І.В. Приходько