Справа № 566/1024/16-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Феськова П.В.
Суддя-доповідач:Моніч Б.С.
УХВАЛА
іменем України

"09" березня 2017 р. Справа № 566/1024/16-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Моніча Б.С.
суддів: Жизневської А.В.
Котік Т.С.,

за участю секретаря судового засідання Нероди І.В.,

позивача, його представника,
відповідача Земби М.І., представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Інспектора роти №1 батальйону УПП в м.Рівному Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Земби Михайла Ігоровича на постанову Млинівського районного суду Рівненської області від "21" грудня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м.Рівному, Інспектора роти №1 батальйону УПП в м.Рівному Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Земба Михайло Ігорович про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення ,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції м.Рівне, інспектора роти №7 батальйону УПП м.Рівне ВПП лейтенанта поліції Земби М.І. в якому просив визнати дії інспектора роти №7 батальйону УПП м.Рівне ВПП лейтенанта поліції Земби М.І., які виразились у винесенні постанови серії АР №122521 від 28.10.2016 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП протиправними, скасувати постанову та закрити провадження у справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постановою Млинівського районного суду Рівненської області від 21.12.2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано дії інспектора роти №7 батальйону УПП м.Рівне ВПП лейтенанта поліції Земби М.І. у винесенні постанови серії АР №122521 від 28.10.2016 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.2 ст.122 КУпАП протиправними.
Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії АР №122521 від 28.10.2016 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.2 ст.122 КУпАП.
Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно позивача за ч.2 ст.122 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Стягнуто з Державного бюджету за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції м.Рівне на користь позивача ОСОБА_1 здійснені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одну) гривню 20 копійок та витрати на оплату правової допомоги у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Інспектор роти №1 батальйону УПП в м.Рівному Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Земба М.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким в задоволені позову відмовити.
В апеляційній скарзі позивач посилається на незаконність, необ`єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції у задоволенні позову.
Заслухавши суддю доповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Встановлено, що 28.10.2016 року інспектором роти №7 батальйону УПП м.Рівне ВПП лейтенантом поліції Зембою М.І. позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 гривень. Згідно даної постанови, позивач 28.10.2016 року о 14 год. 05 хв. в м.Рівне по вул..Соборна, керуючи автомобілем марки "Toyota Land Cruizer Prado", номерний знак НОМЕР_1 користувався засобом зв`язку, тримаючи його у руці, чим порушив пункт 2.9д Правил дорожнього руху України. (а.с.5)
Вважаючи протиправними дії відповідача та постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.
Пунктом 2.9 "д" Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306, встановлено, що водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).
Частиною 1 ст. 9 КУпАП України визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Частиною 2 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність, зокрема, за користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне та об`єктивне встановлення обставин справи, вирішення її у точній відповідності до закону.
При накладенні стягнення за скоєне адміністративне правопорушення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі (ч. 2 ст. 33 КУпАП).
Положення ст.22 КУпАП встановлюють право органу (посадової особи), які уповноважені вирішувати справу, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.
Порядок розгляду справ про адміністративне правопорушення регламентований главою 22 КУпАП.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які полягають, зокрема, у порушенні правил дорожнього руху, відповідальність за які передбачена ч.ч. 1-3 ст. 122 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Положеннями ч. 2 ст. 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
У відповідності до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.
Разом з цим, згідно ч. 5 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185-3 цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються ПРОТОКОЛОМ про адміністративне правопорушення, ПОЯСНЕННЯМИ ОСОБИ, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, ПОКАЗАННЯМИ технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також ІНШИМИ ДОКУМЕНТАМИ.
Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах по деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Крім того, даною постановою зазначено судам слід звернути увагу на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.
Між тим, на думку колегії суддів, жодним доказом наявність адміністративного правопорушення в діях позивача встановлена не була.
Так, з апеляційною скаргою інспектором Зембою М.І. було надано DVD диск з відеозаписом з нагрудного відео реєстратора (а.с.44).
Колегією суддів апеляційної інстанції в повній мірі досліджено зазначений DVD диск, наданий відповідачем. На DVD диску містяться відео файли, здійснені нагрудними відеокамерами патрульних поліції (відеореєстраторами).
Проте, даними відеозаписами факт користування позивачем (водієм) мобільним телефоном під час руху транспортного засобу не підтверджується. Диск містить відеозапис розгляду інспектором Зембою М.І. справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, та накладення штрафу у розмірі 425,00 грн. за порушення п.2.9 "д" ПДР.
Крім того, із відеозапису вбачається, що позивач заперечував проти скоєння правопорушення та наполягав на тому, що він не розмовляв по телефону під час керування транспортним засобом, не визнавав себе винним під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення та просив оглянути його мобільні телефони на предмет наявності в історії дзвінків викликів чи смс повідомлень, внести покази свідків.
Доводи позивача про те, що працівники поліції не захотіли брати до уваги намагання дати ним письмові пояснення та оглянути його телефони повністю підтверджується показаннями свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та сина позивача ОСОБА_4 .
Оцінюючи дії інспектора патрульної поліції Земби М.І., колегія суддів вважає зазначити, що вочевидь ним не розрізняються такі окремі стадії притягнення до відповідальності як виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.
Після виявлення факту вчинення правопорушення працівник поліції зобов`язаний зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення.
Дійсно, за змістом ч.5 ст.258 КУпАП, він не був зобов`язаний складати протокол про адміністративне правопорушення. Разом з тим, він мав право це зробити. У випадку, коли особа заперечує факт вчинення правопорушення, саме протокол про адміністративне правопорушення відповідно до ст.251 КУпАП міг бути доказом його вчинення, такими доказами могли бути пояснення правопорушника, свідків, рапорти працівників поліції.
При цьому не є належним доказом усне твердження працівника поліції "я бачив", озвучене правопорушнику. Спостереження працівником поліції правопорушення може мати місце, однак воно має бути зафіксоване на матеріальному носії. Таким матеріальним носієм міг бути протокол про адміністративне правопорушення із зазначенням тих матеріалів, що до нього додаються, рапорт або протокол та рапорт.
Загалом будь-яке виявлення правопорушення, на думку суду, має завершуватися складанням матеріалів адміністративної справи. Виняток з цього правила може бути лише у випадках, якщо є 100% гарантія, що порушник не оспорює ні факту правопорушення, ні можливості накладення на нього певного виду адміністративного стягнення. Наведене випливає також з положень ст.ст.250, 268, 269, 271, 273 КУпАП.
Наведеними нормами зокрема закріплено право прокурора знайомитися з матеріалами справи для здійснення нагляду за додержанням і правильним застосуванням законів при провадженні в справах про адміністративне правопорушення, також ними закріплено аналогічне право особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Ці ж права надані захиснику, потерпілим, їх представникам, експерту.
Як встановлено судом працівниками поліції не складалися жодні матеріали взагалі. Рапорти, що надавалися суду, були складені вже після розгляду справи про адміністративне правопорушення. У цих рапортах основна увага зосереджена на тому, що позивач відмовився надавати працівникам своє письмове пояснення, а не на обставинах порушення. Також ці рапорти не містять жодних покликань на те, що як докази будуть слугувати відеозаписи подій.
За встановлених судом обставин, відеозаписи подій, які були надані суду під час апеляційного розгляду не є належним та допустимим доказом у справі. Більше того сам інспектор при розгляді справи їх не переглядав і не досліджував.
Відповідно ч.2 ст.69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі. При цьому, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Згідно ч.ч.1, 4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 72 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в суд першої інстанції відповідачі не з`являлися у судові засідання призначені на 09.11.2016 року, 18.11.2016 року та 21.12.2016 року, хоча про дату та час судових засідань повідомлялися вчасно та належним чином.
За час розгляду відповідачі не надали суду навіть заперечень проти позову.
Частиною 2 статті 195 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.
Наданий відповідачем диск за наведених обставин не є належним і допустимим доказом. Це пов`язано як з тим, що він не надавався до суду першої інстанції без поважних причин, так і з тим, що існування таких відозаписів не зафіксовано у матеріалах справи про адміністративне правопорушення.
Водночас за клопотанням позивача, виходячи із принципу офіційного з`ясування обставин справи, суд оглянув відозаписи подій, що начебто свідчили про вчинення позивачем правопорушення. Як вже зазначалось колегією суддів навіть ці відеозаписи не містять об`єктивних даних, що підтверджують вину позивача у вміняємому йому правопорушенні.
У справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення Конституційний суд України в своєму рішенні від 26 травня 2015 року №5-рп/2015 зазначив, що провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачає низку визначених у законі послідовних дій відповідного органу (посадової особи). За загальним правилом фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення уповноваженою посадовою особою протоколу про його вчинення.
Суд зазначав у наведеному Рішенні, що КУпАП визначає систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності (п.2.2 Рішення).
Також Суд у наведеному Рішенні аналізує можливість притягнення особи до відповідальності у так званому у скороченому провадженні. При цьому Суд вказує, що скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.
Тобто, позиція Суду полягає у тому, що навіть у випадку, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, стадія фіксації адміністративного правопорушення та формування матеріалів справи є обов`язковою і має передувати такому розгляду справи.
Крім того, суд вказує, що словосполучення "за місцем його вчинення", застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення "за місцем його вчинення", яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.
Співставляючи вищезазначене з встановлевними обставинами справи колегія суддів вважає з необхідне зазначити, що розгляд справи про адміністративне правопорушення від імені органу уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення саме інспектором чи інспекторами патрульної поліції, які виявили правопорушення, не заборонений, однак він є НЕ БАЖАНИМ.
У такому випадку істотно змінюється правовий статус відповідного суб`єкта. З особи, яка виявила правопорушення, такий інспектор фактично має перетворитися у "квазісудовий" орган, який має забезпечити правопорушнику комплекс гарантованих йому прав та розглянути справу на основі об`єктивної оцінки доказової бази. Матеріали справи свідчать, що інспектор Земба М.І. з функціями "квазісудового" органу при розгляді справи щодо ОСОБА_1 не справився. За загальним правилом розгляд справи починається оголошенням про те, яка справа розглядається, з`ясовується хто прибув на розгляд справи, встановлюються анкетні дані особи, яка притягається до відповідальності, роз`яснюються її права, надається можливість подати докази, заявити клопотання.
Після цього особа, яка розглядає справу, має оцінити ДОКАЗИ за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Керуватися попереднім спостереженням певних подій за відсутності доказової бази така особа не має права.
Це пов`язано з тим, що силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
За таких обставин колегія суддів зазначає, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, відповідачем не доведений, оскільки будь-яких матеріалів справи та доказів відповідачами не зібрано. Навіть відеозапис (який не є належним і допустимим доказом), наданий інспектором Зембою М.І., не підтверджує факту користування ОСОБА_1 мобільним телефоном під час руху транспортного засобу.
Враховуючи викладене, суд першої прийшов до вірного висновку, що постанова інспектора роти №7 батальйону УПП м.Рівне ВПП лейтенанта поліції Земби М.І. серії АР №122521 від 28 жовтня 2016 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.2 ст.122 КУпАП є протиправною та підлягає скасуванню а провадження в адміністративній справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Загалом доводи апеляційної скарги як і оглянутий відеозапис свідчать про те, що у даному конкретному випадку зі сторони відповідачів немає розуміння основних завдань діяльності органів поліції, коли людина, її права та свободи становлять найвищу соціальну цінність і ПРАВА людини можуть бути обмежені виключно на підставах та у спосіб визначений законом.
За змістом п.8 статті 23 Закону України "Про національну поліцію" поліція у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Разом з тим, це не є основною функцією цього центрального органу виконавчої влади. Головна функція поліції служити суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку (стаття 1).
Реалізація цієї функції не може полягати виключно у поставленні мети притягнення особи до відповідальності, пріоритетними є підтримання публічної безпеки і порядку, забезпечення охорони ПРАВ І СВОБОД людини.
З цією метою Національна поліції України здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.
У даній конкретній справі, за відсутності доказів вини, за наявності обґрунтованих клопотань позивача, більш доречним було б витрачання часу на заходи превентивної та профілактичної роботи. Натомість працівниками поліції вчинені дії, які були явно сумнівними з юридичної точки зору, виглядали небезсторонньо (упереджено), недобросовісно, нерозсудливо, без дотриманням принципу рівності перед законом, непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване прийняте рішення.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Також колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга не містить доводів щодо правильності стягнення судом першої інстанції судового збору, а тому в цій частині рішення не переглядає.
Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі за наслідками апеляційного розгляду виходить з наступного.
Позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордеру та чеки на бензин, як документи, що підтверджують витрати на правову допомогу та явку до суду. Будь-яких розрахунків з яких складових складаються ці витрати суду не надано.
Постановою Кабінету міністрів України "Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" від 27.04.2006 року (зі змінами) №590 визначено, що витрати пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.
Законодавством норми відшкодування витрат про відрядження не передбачено можливість компенсації витрат на бензин. Ці витрати компенсуються на підставі проїзних квитків. Суд може припускати, що зазначена у чеках сума не перевищує такої вартості, однак за відсутності будь-яких доказів, не може стягнути цю суму.
Щодо витрат на правову допомогу, то статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Позивачем не надано розрахунків вчинених адвокатом дій поза судовим засіданням, ознайомлення зі справою, а тому суд вправі стягнути ці витрати виключно за його участь у судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги: 1600грн. х 40% х 1,5 години = 960 грн.
Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Інспектора роти №1 батальйону УПП в м.Рівному Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Земби Михайла Ігоровича залишити без задоволення, постанову Млинівського районного суду Рівненської області від "21" грудня 2016 р. без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в м.Рівному здійснені ним судові витрати у розмірі 960 грн. на оплату правової допомоги при розгляді апеляційної скарги.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: А.В. Жизневська

Т.С. Котік

У зв`язку з перебуванням судді Моніча Б.С. у відрядженні з 13.03.2017 року по 17.03.2017 року повний текст cудового рішення виготовлено "20" березня 2017 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.
1- в справу:
2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_1 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Управління патрульної поліції в м.Рівному вул.С.Бандери,14-А,м.Рівне,33028
-Інспектор роти №1 батальону УПП в м.Рівному Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Земба Михайло Ігорович вул.С.Бандери,14-а,м.Рівне,33028
- Мервінський В.В. смт. Млинів, вул. Гагаріна4а/7, смт. Млинів, Рівненська область - ,