Справа № 161/13254/16-а,2-а/0158/100/16
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року Справа № 876/998/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Матковська З.М.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради на постанову Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.12.2016р. у справі № 161/13254/16-а за позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

10.10.2016р. ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради, в якому просив скасувати постанову №679 Адміністративної комісії виконавчого комітету Луцької міської ради від 30.09.2016р. та закрити провадження у справі. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що стосовно нього складено протокол про адміністративне правопорушення щодо самовільного встановлення металевої конструкції (гаража) на прибудинковій території загального користування, що є порушення п. п. 2.5.5.1.13 «Правил благоустрою м. Луцька». Зазначений протокол став підставою для прийняття відповідачем 30.09.2016р. постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за вищевказане правопорушення та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Позивач вважав дану постанову незаконною та такою, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства. Позивач зазначає, що відповідач залишив поза увагою той факт, що гараж на даній території розміщений понад 40 років, встановлювався за погодженням органами місцевого самоврядування, а існування гаражів відображене на плані міста.

Постановою Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.12.2016р. позов задоволено частково: скасовано постанову Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради №679 від 30 вересня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП; в решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду. У поданій апеляційній скарзі відповідач покликається на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову.Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач покликається на ті ж доводи, що викладені ним у письмовому запереченні до адміністративного позову.

На підставі п.1 ч.1 ст.197 КАС України розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження, так як жодною із сторін не подано клопотання про бажання взяти участь у її розгляді.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржену постанову залишити без змін, виходячи з наступних мотивів та міркувань.

Судом встановлено, що 05.09.2016р. щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення № 859-16, відповідно до якого відповідач виявив, що позивач самовільно встановив тимчасову споруду (металеву конструкцію) на прибудинковій території загального користування в АДРЕСА_1 , що є порушенням ст. 152 КУпАП, п.п. 2.5.5.1.13 «Правил благоустрою м. Луцька».

На підставі наведеного вище протоколу відповідачем прийнято постанову №679 від 30.09.2016 року, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 152 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_1 та довели правомірність прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення. В частині вимоги позивача про закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення суд першої інстанції зазначив, що позов до задоволення не підлягає, оскільки вирішення такого питання судом в порядку адміністративного судочинства не передбачене.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погоджується з такими висновками, виходячи з наступних обставин.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний, в тому числі, з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 152 КУпАП порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності - від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Крім того, стаття 152 КУпАП передбачає умисну форму вини у скоєнні адміністративного правопорушення.

Матеріалами справи підтверджено, що гараж за вказаною адресою побудований в 1983 році на території військової частини № НОМЕР_1 , наданій в безстрокове користування виконавчим комітетом Волинської обласної Ради Народних депутатів.

Формулювання складу правопорушення «як самовільне встановлення металевої конструкції (гараж)» спростовується матеріалами справи, як в частині особи правопорушника, так і щодо самовільного встановлення спірного гаражу.

Докази, подані ОСОБА_1 , свідчать про те, що гараж встановлений ним на підставі дозвільних документів, відповідно до законодавства на час встановлення конструкції.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що зважаючи на заперечення ОСОБА_1 при складенні протоколу, суб`єкт владних повноважень мав би, використовуючи свої повноваження, зібрати докази, які б підтверджували відсутність дозвільних документів та спростовували свідчення останнього, але таких доказів ні протокол, ні постанова не містять.

Жодних дій спрямованих на з`ясування суб`єктивної сторони складу правопорушення адміністративна комісія не здійснила, зокрема, не було встановлено ким, в який період часу, на якій підставі було здійснено встановлення металевої конструкції, що свідчить про формальний підхід відповідача до розгляду адміністративним матеріалів, та необ`єктивного та неповного з`ясування усіх обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Ч. 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач не зміг обґрунтувати висновки викладені в оскарженій позивачем постанові про притягнення до адміністративної відповідальності.

Стосовно решти вимог позивача, колегія суддів погоджується з тим, що закриття справи про адміністративне правопорушення є виключними дискреційними повноваженнями Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради, а відтак така вимога позивача задоволенню не підлягає.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про необґрунтованість доводів апелянта стосовно неправомірності оскарженої постанови суду.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради залишити без задоволення, а постанову Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.12.2016р. у справі № 161/13254/16-а без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя О.І. Довга

судді І.І. Запотічний

З.М.Матковська