Справа № 308/75/16-а
Суддя: Світлик О. М.
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/75/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2017 м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Світлик О.М.,

при секретарі судового засідання Гайданці Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві та інспектора роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 про визнання протиправним і скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві та інспектора роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 про визнання протиправним і скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

У позовній заяві позивач посилається на те, що 24.12.2015 року, о 11 год. 45 хв. він, ОСОБА_1, керував автомобілем НОМЕР_1, рухаючись по пл. Жупанатській (напроти номеру 4-5) мав намір зробити маневр, а саме, заїзд у подвіря будинку за адресою: м. Ужгород, пл. Жупанатська, 5, на заїзді до подвіря стояли два автомобілі (один автомобіль білого кольору, іномарка пікап, д.н.з. НОМЕР_2). Він зупинився, щоб надати можливість автомобілям відїхати з проїзду, в цей час включивши сирену і позаду його автомобіля підїхала поліцейська машина (д.н.з 0560). Позивач зазначив, що в подальшому до нього підійшов поліцейський, а інший поліцейський підійшов до автомобіля білого кольору, іномарка пікап, д.н.з. НОМЕР_2. Не представившись, поліцейський сказав йому, що він стоїть на пішохідному переході, хоча як це передбачено Правилами дорожнього руху п. 33 дорожні знаки, частиною 5, інформаційно-вказівного знаку «Пішохідний перехід» 5.35.2, встановленого ліворуч від дороги на дальній межі переходу, та знаку «Пішохідний перехід» 5.35.1, встановленого праворуч від дороги на ближній межі переходу, не було. Також не було, як це передбачено Правилами дорожнього руху п. 34 дорожня розмітка «Зебра» 1.14.1 позначає нерегульований пішохідний перехід, а була викладена в шашці білими шашками в два ряди розмітка 1.14.2 позначає пішохідний перехід, де рух регулюється світлофором (на перехресті пл. Жупанатської та вул. Підгірної, вул. Собранецької немає регульованого світлофором пішохідного переходу). Коли він це пояснив поліцейському (прізвища не знає, бо він не представлявся), він відійшов, а замість нього підійшов його напарник, який також не представившись, почав у нього просити документи, керуючись п. п. 2.4 та 2.1.

Зауважує, що за приписами п. 2.4 на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил. Таким чином, поліцейський не міг керуватися цим пунктом, а повинен керуватися Законом України «Про Національну поліцію».

Зазначає, що за п. 2 ст. 31 «Превентивні поліцейські заходи» згаданого закону під час проведення превентивних поліцейських заходів поліція зобовязана повідомити особі про причини застосування до неї превентивних заходів, а також довести до її відома нормативно-правові акти, на підставі яких застосовуються такі заходи, у звязку з чим він попросив поліцейського розяснити йому його дії. Разом з тим, за твердженням позивача поліцейський не зміг йому розяснити законність своїх дій та на підставі яких нормативно-правових актів він керується, тільки пославшись на ст. 32 п. 1 Закону України «Про Національну поліцію».

В подальшому, керуючись п. 2.14 підпунктом в) Правил дорожнього руху, який регламентує право знати причину зупинки, перевірки та огляду транспортного засобу посадовою особою державного органу, яка здійснює нагляд за дорожнім рухом, а також її прізвище і посаду, та підпунктом г) вимагати від особи, яка здійснює нагляд за дорожнім рухом та зупинила транспортний засіб, предявлення посвідчення її особи, , він попросив поліцейського представитися і поліцейський представився інспектор патрульної поліції ОСОБА_2, нагрудний знак 000544, посвідчення рядового поліції.

Також зазначає, що далі підїхав ще один наряд патрульної поліції, а до нього підійшов, представившись командиром другої роти старший лейтенант поліції ОСОБА_3, почавши розмову з запитання не по суті: чому руки тремтять у нього; на яких підставах він займається підприємницькою діяльністю, надає платні послуги дозвіл на рацію (хоча у поліцейських немає таких повноважень перевіряти такі документи). Потім почав на нього морально тиснути та погрожувати йому, а саме: викличе транспортну інспекцію та оперативно-слідчу групу; складуть постанову і завтра якщо буде порушувати, то знову складуть постанову; застосують проти нього всі спецзасоби, наручники, кайданки.

Вказує, що в подальшому на нього інспектор роти № 2 батальйону УПП у містах Ужгороді та Мукачеві рядовий поліції ОСОБА_2 виніс постанову, яку йому під диктовку продиктував командир другої роти старший лейтенант поліції ОСОБА_3 При винесенні постанови інспектор роти № 2 батальйону УПП у містах Ужгороді та Мукачеві рядовий поліції ОСОБА_2 не зачитав які правила дорожнього руху він порушив, також не зачитав йому його права. Цей, на його думку неправомірний документ (постанову), він не підписав.

Також посилається на те, що за наслідками інциденту 04.01.2016 року рекомендованим листом він отримав постанову серії ПС2 № 702782 від 24.12.2015 року по справі про адміністративне правопорушення, винесену інспектором роти № 2 батальйону УПП у містах Ужгороді та Мукачеві рядовим поліції ОСОБА_2 В постанові зазначено наступне: місце розгляду справи м. Ужгород, вул. Жупанатська, 12; місце скоєння адміністративного правопорушення та суть адміністративного правопорушення м. Ужгород, вул. Жупанатська, 12, зупинився на пішохідному переході, чим порушив п. 15.9 г) ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. Постановою до нього застосовано стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн.

Як зауваження до зазначеної постанови позивач вказує: інцидент відбувся на пл. Жупанатській за номером 5; не вказано які знаки чи розмітку він порушив; п. 15.9 г) ПДР України на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі (як зазначено вище, він мав намір заїхати в подвіря пл. Жупанатської 5, а йому заважали заїхати два автомобілі, і тому він надав їм перевагу в русі, щоб мати можливість заїхати в подвіря).

Зазначає, що при сплаті 73,09 грн. судового збору він заплатив в банку за квитанцію 10 грн., чим було завдано йому матеріальної шкоди. Такою поведінкою поліцейських, тиском, шантажем, погрозами, йому було завдано моральної шкоди. Завдану йому моральну шкоду він оцінює в розмірі 255 грн.

Постанову серії ПС2 № 702782 від 24.12.2015 року по справі про адміністративне правопорушення, винесену інспектором роти № 2 батальйону УПП у містах Ужгороді та Мукачеві рядовим поліції ОСОБА_2 вважає протиправною і такою, що підлягає скасуванню.

Таким чином позивач стверджує, що він не порушував правила ПДР, а навпаки діяв на їх виконання та на уникнення аварійних ситуацій, що могли виникнути у протилежному випадку.

На підставі викладеного позивач просить суд:

визнати протиправною та скасувати постанову серії ПС2 № 702782 від 24.12.2015 року по справі про адміністративне правопорушення, винесену відносно нього за ч. 1 ст. 122 КУпАП, згідно якої до нього застосовано стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн.;

закрити провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП;

стягнути з Державною бюджету України на його користь понесені ним судові витрати на сплату судового збору та вартість квитанції проплаченої в банку;

стягнути з інспектора роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 суму у розмірі 255 грн. за завдану йому моральну шкоду;

притягнути до відповідальності згідно чинного законодавства інспектора роти № 2 батальйону Управління Патрульної Поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 за некомпетентність, правову безграмотність та непрофесійність.

У дане судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, однак подав до суду заяву від 20.03.2017 року, відповідно до якої у відповідності ст. 128 КАС України просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить ухвалити судове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві у дане судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (штрихкодовий ідентифікатор рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 310). Представник відповідача ОСОБА_4 подала до суду письмові заперечення на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві в повному обсязі. У письмових запереченнях зазначає, що вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими. Так, обставини, які описує в позовній заяві позивач не відповідають дійсності, адже позивач стояв безпосередньо на пішохідному переході, чим порушив п. 15.9. г) ПДР, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 122 КУпАП, що підтверджується письмовими поясненнями інспектора роги № 2 батальйону УПП у м. Ужгороді та Мукачеві ДПП ОСОБА_5, свідченнями ОСОБА_6, фото місця події, а також листом т.в.о. заступника начальника управління начальника відділу превентивної діяльності ГУНП в Закарпатській область ОСОБА_7 та належно завіреною копією схеми організації дорожнього руху в м. Ужгороді, затвердженої від 07.05.2013 року. Вказує, що ОСОБА_1 порушив Правила дорожнього руху України, а саме п. 15.9. г) зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги у русі. Місце в якому зупинився позивач, є пішохідним переходом, так як пішохідний перехід ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.35.1-5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1 -1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки, шириною тротуарів чи узбіч. Відтак, поліцейський, виносячи постанову, законно оцінив наявні докази за своїм внутрішнім переконанням. Щодо розгляду справи на місці в порядку скороченого провадження та порушення конституційних прав позивача зазначає, що для справ даної категорії законодавством України передбачено розгляд на місці в порядку скороченого провадження (таке визначення дав Конституційний Суд України у Рішенні від 26 травня 2015 року № 5-РП/2015-1). Відтак, позивач мав можливість на місці ознайомитись із усіма наявними матеріалами справи, надати пояснення, докази, заявити клопотання та отримати правову допомогу в межах скороченого провадження. При накладенні адміністративного стягнення поліцейський встановив всі обставини справи і прийшов до вірного висновку, що позивач вчинив інкриміноване йому правопорушення.

Відповідач інспектор роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядовий поліції ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (штрихкодовий ідентифікатор рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 301).

Відтак, суд в порядку ст. 128 КАС України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що постановою інспектора роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в м. Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 серії ПС2 № 702782 від 24.12.2015 року в справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. за те, що 24.12.2015 року о 12.00 год. в м. Ужгород на вул. Жупанатській біля будинку 12 зупинився на пішохідному переході, чим порушив п. 15.9 г) ПДР України.

Вважаючи, що вказана постанова є протиправною позивач звернувся із позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до положень ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення про порушення правил дорожнього руху (частини 1, 2 і 3 ст. 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, які тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі пятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п. 1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобовязані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Пунктом 15.9 «г» Правил дорожнього руху встановлено, що зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.

Правила дорожнього руху визначають поняття пішохідного переходу, за якими пішохідний перехід ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу.

Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.35.1-5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки шириною тротуарів чи узбіч.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що складом адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, є зупинка водієм транспортного засобу на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків. При цьому, такі пішохідні переходи повинні відповідати вимогам Правил дорожнього руху та позначатися дорожніми знаками 5.35.1-5.37.2 або дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3.

Відповідач, зазначаючи про те, що позивачем вчинено адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 121 КУпАП, не надав до суду доказів того, що позивач здійснив зупинку транспортного засобу на пішохідному переході, який позначено дорожніми знаками 5.35.1-5.37.2 або дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3.

Зазначаючи в своїх запереченнях про наявність у позивача складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, відповідач не надав до суду доказів того, що пішохідний перехід, в межах якого позивач здійснив зупинку свого транспортного засобу, відповідає вимогам Правил дорожнього руху, тобто позначений відповідними знаками або дорожньою розміткою.

З наданих відповідачем доказів (фотознімки) не вбачається того, що транспортний засіб позивача здійснив зупинку на пішохідному переході, який позначений дорожньою розміткою у відповідності з п. 1.10 Правил дорожнього руху, яким передбачено, що пішохідні переходи позначаються дорожньою розміткою 1.14.1-.1.14.3, яка означає: 1.14.1 («зебра», у тому числі червоно-білого кольору) позначають нерегульований пішохідний перехід; 1.14.2 позначається пішохідний перехід, де рух регулюється світлофором; 1.14.3 позначається пішохідний перехід з підвищеною вірогідністю виникнення дорожньо-транспортних пригод. Будь-яка з зазначених дорожніх розміток не була нанесена на проїзній частині, де позивач здійснив зупинку транспортного засобу.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що у звязку з тим, що на перехресті пл. Жупанатської з вул. Підгірною (вул. Собранецька) відсутні необхідні знаки та дорожня розмітка для безпеки руху, яка передбачена Правилами дорожнього руху, з цього приводу позивач звернувся до прокуратури Закарпатської області зі скаргою від 11.01.2016 року, в якій просив зобовязати відповідальні служби привести перехрестя пл. Жупанатської з вул. Підгірною (вул. Собранецька) до належного стану, щоб були встановлені знаки «Дати дорогу», «Пішохідний перехід» 5.32.2, «Пішохідний перехід» 5.32.1 та дорожня розмітка «Зебра» 1.14.1.

За наслідками розгляду вказаної скарги, позивач отримав відповідь Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві від 25.01.2016 року № 448, в якій повідомлено, що його скаргу від 11.01.2016 року щодо забезпечення безпеки дорожнього руху на перехресті вул. Підгірна Собранецька - пл. Жупанатська працівниками Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві розглянуто та по виявленим недолікам працівниками Управління патрульної поліції видано вимогу від 22.01.2016 року № 1 керівництву Департаменту міського господарства міста Ужгорода щодо встановлення дорожніх знаків 2.1 «Дати дорогу» та 5.32.1 «Пішохідний перехід», а також повідомлено, що питання по нанесенню горизонтальної дорожньої розмітки на даному перехресті буде розглянуто при сприятливих погодних умовах.

Також позивач звернувся із запитом на отримання публічної інформації до Ужгородської міської ради від 16.03.2016 року, в якій просив надати відповідь щодо наступної інформацією: які дорожні знаки встановлені на пл. Жупанатській?; кількість встановлених дорожніх знаків на пл. Жупанатській?; яка дорожня розмітка є на пл. Жупанатській?

За наслідками розгляду вказаного запиту позивачем отримано відповідь від Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради від 23.03.2016 року № 130/2401-08, в якій повідомлено, що на пл. Жупанатській встановлено 12 дорожніх знаків «2.3» - 1 шт., «3.21» - 2 шт., «5.5» - 1 шт., «4.1» - 1 шт., «3.34» - 4 шт., «3.1» - 1 шт., «7.4.1» - 1 шт., одночасно проінформовано, що дорожньої розмітки на пл. Жупанатській не має.

Крім того, згідно з даними листа т.в.о. заступника начальника начальника відділу управління превентивної діяльності ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_7 від 08.08.2016 року, наданого на запит завідувача сектору правового забезпечення УПП у містах Ужгороді та Мукачеві ДПП, та на який у своїх запереченнях посилається представник відповідача як на доказ підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, повідомлено, що на перехресті вул. Жупанатська та вул. Собранецька передбачено розміщення пішохідного переходу відповідно до схеми організації дорожнього руху в м. Ужгород, затвердженої від 07.05.2013 року. До даного листа долучено копію схеми організації дорожнього руху.

Однак суд зазначає, що згідно з інформацією у наведеному листі слідує, що на перехресті вул. Жупанатська та вул. Собранецька передбачено розміщення пішохідного переходу відповідно до схеми організації дорожнього руху в м. Ужгород, затвердженої від 07.05.2013 року, а не констатовано розміщення відповідного пішохідного переходу.

При цьому, судом беруться до уваги посилання позивача на ту обставину, що зупинка його автомобіля була вимушеною, оскільки як стверджує позивач критичного дня рухаючись на автомобілі він зупинився, маючи намір заїхати у подвіря пл. Жупанатської, 5, однак йому заважали заїхати два автомобілі, і тому він надав їм перевагу в русі, щоб мати можливість заїхати у подвіря. За змістом п. 1.10 Правил дорожнього руху вимушена зупинка припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку, яка спричинена вантажем, який перевозиться, станом учасника дорожнього руху, появою перешкоди для руху. Наведені доводи позивача матеріалами справи не спростовані.

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду від 23.12.2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Частиною 2 ст. 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача субєкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі, суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й обєктивного дослідження справи, однак не зобовязаний підміняти собою осіб, шукаючи доказів виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.

Стаття 62 Конституції України визначає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами правомірність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, та не спростовано позицію позивача, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови серії ПС2 № 702782 від 24.12.2015 року є підставними та підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги у частині закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, суд констатує наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В силу частин 1 та 2 ст. 162 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Суд за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень може прийняти іншу постанову у випадках, встановлених законом.

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до ст. ст. 247, 284 КУпАП вирішення питання про закриття справи про адміністративне правопорушення належить до дискреційних повноважень того органу, яким було порушено таку справу, тобто у даному випадку до компетенції відповідача, а отже, позовна вимога в частині закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення задоволенню не підлягає.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з інспектора роти № 2 батальйону УПП у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 суму в розмірі 255 грн. за завдану позивачу моральну шкоду, суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень або іншими порушеннями прав, свобод та інтересів субєктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з підпунктами 1, 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не обґрунтовано та не надано жодних доказів того, що йому завдано моральну шкоду, в чому проявились наслідки такої шкоди, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням відповідача, а отже у такому разі відсутні передбачені законом підстави для стягнення компенсації за моральну шкоду.

В той же час, не підлягає задоволенню позовна вимога про притягнення до відповідальності згідно чинного законодавства інспектора роти № 2 батальйону УПП у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 за некомпетентність, правову безграмотність та непрофесійність, оскільки не належить до компетенції суду та не може вирішуватися у порядку визначеному КАС України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у даній справі суд зазначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем заявлено до суду позов, в якому останній просив визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення і закрити провадження у справі, а також стягнути з відповідача моральну шкоду.

При цьому, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 73,08 грн.

Порядок розподілу судових витрат визначений ст. 94 КАС України, відповідно до частини 1 якої встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Порядок та розмір сплати судового збору визначений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судовий збір», платники судового збору громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Разом з тим, питання справляння судового збору, крім Закону України «Про судовий збір», регулюється іншим законодавством.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 288 КУпАП особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

Відповідно правового висновку Верховного Суду України, сформованого у постанові від 13.12.2016 року по справі №21-1410а16 визначено, що у справах про оскарження постанов у справах про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КпАП, статей 2, 3, 4 Закону № 3674-VI позивач звільняється від сплати судового збору. КпАП дає вичерпний перелік осіб, які можуть мати статус позивача у справах про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення і на цій підставі не повинні сплачувати судовий збір при зверненні до суду першої інстанції.

В силу ч. 2 ст. 161 КАС України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що за подання до суду адміністративного позову про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, судовий збір не сплачується.

В даному випадку позивач оскаржує постанову по справі про адміністративне правопорушення, а тому не має встановленого законом обовязку щодо сплати судового збору.

Окрім цього, відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відтак, заявлена позивачем позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не є обєктом справляння судового збору в адміністративному судочинстві.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача витрат по сплаті судового збору.

Позивач в даному випадку не позбавлений права на звернення до суду із відповідною заявою про повернення помилково сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 4, 6, 10, 11, 70, 71, 86, 94, 159-163, 167, 171-2, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову інспектора роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в м. Ужгороді та Мукачеві рядового поліції ОСОБА_2 серії ПС2 № 702782 від 24 грудня 2015 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в порядку та строки, встановлені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуюча О.М. Світлик