Справа № 381/806/17
Суддя: Соловей Г. В.
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року суддя Фастівського міськрайонного суду Київської області Соловей Г.В. розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фастівського об'єднаного УПФ України Київської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що він приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з серпня 1987 року по січень 1994 року, внаслідок чого отримав радіаційне переопромінення, втратив працездатність (80 %).

До листопада 2011 року він отримував державну пенсію як інвалід-ліквідатор 2 групи у розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком відповідно ст.49-54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Але починаючи з 1 листопада 2011 року всі виплати належних йому пенсій відповідач почав проводити в меншому розмірі.

30.09.2016 року набрав законної сили Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), яким Конституція України доповнена ст.151-2 наступного змісту - «рішення та висновки, ухвалені Конституційним судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені».

Таким чином у органів Пенсійного фонду України з'явився остаточний обов'язок виплачувати належну йому державну пенсію, як ліквідатору наслідків Чорнобильської катастрофи у розмірі визначеному редакцією Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на час виникнення права на соціальну допомогу як інваліда ЧАЕС.

При зверненні до відповідача із відповідною заявою про приведення нарахування та виплати належної державної пенсії які інваліду-ліквідатору ЧАЕС у відповідність до Конституції України, отримав відмову

Вважає, що дії відповідача є протиправними та просить визнати протиправним порушення з боку Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області по відношенню до нього вимог ст.ст. 22, 46 Конституції України щодо виплати пенсії та зобов'язати відповідача негайно поновити його права щодо отримання ним державної пенсії як інваліду-ліквідатору ЧАЕС 2 групи у розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком, здійснивши відповідний перерахунок та виплачувати зазначену пенсію в подальшому, допустити негайне виконання судового рішення та розглядати його позов в порядку скороченого провадження.

Відповідач, через канцелярію суду, подав заперечення щодо позовних вимог ОСОБА_1, відповідно до яких просили залишити позовні вимоги позивача по даній справі без задоволення, посилаючись на те, що вимоги чинного законодавства при виплаті позивачу пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю дотримуються і виплата проводилась в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Крім того, з 01 січня 2015 року набравчинності Закон України №76-УІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким ст.ст.50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було викладено в іншій редакції, де умови, порядок призначення та розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань. В свою чергу, в усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу в зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3000 карбованців. На даний час нарахування та виплата пенсій здійснюється управлінням відповідно до діючого законодавства, а тому адміністративний позов залишити без задоволення.

Суд, відповідно до вимог статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, прийшов до висновку, що позов не обґрунтований, та такий, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія) та є інвалідом 2 групи довічно в зв'язку з захворюванням, пов'язаним з впливом аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією посвідчення (дублікат) серії НОМЕР_1 від 16.01.2007 року та копією Виписки із акта огляду МСЕК №009635.

До листопада 2011 року позивач отримував пенсію відповідно ст.ст.50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як інвалід-ліквідатор ЧАЕС 2-ої групи у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком. Однак, у зв'язку з набранням з 19 червня 2011 року чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 14 червня 2011 року № 3491-VI та прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 6 липня 2011 року № 745, проведено перерахунок пенсії, внаслідок чого її розмір зменшився.

28 грудня 2014 року на підставі Закону № 76-VII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» статті 50, 54 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладені в новій редакції, де умови, порядок призначення додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

06 січня 2017 року позивач звернувся до Фастівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області з відповідною заявою про проведення нарахування та виплати належних йому державних пенсій як інваліду-ліквідатору ЧАЕС у відповідність до Конституції України, на що отримав письмову відмову від 25 січня 2017 року № 7/С-01 та вважає, що зазначена відмова відповідача являється грубим порушенням вимог ст.ст. 22, 46 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Конституції України, пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

23 листопада 2011 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої було змінено порядок обчислення пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв'язок з Чорнобильською катастрофою та зроблено перерахунок пенсій з 01 січня 2012 року.

Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту4 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», було визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23.12.2010 року з наступними змінами, де Конституційний Суд України зазначив, що Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України.

Відповідно ч. 1 ст. 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України є органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто Кабінету Міністрів України надано право визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в п. п. 2, 3 ст. 116 Конституції України.

Рішення Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів, є обов'язковими для виконання на всій території України для органів державної влади при виконання ними своїх функцій, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 стаття 2).

При розгляді даної справи судом береться до уваги позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований також у рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначення як законами України так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України.

Слід звернути увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні №3- рп/2012 від 25.01.2012 року виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2,3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Даним рішенням Конституційного суду дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищезазначене, суд з урахуванням наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, а тому в задоволенні його позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст.5, 6, 17, 159-163, 183-2 КАС України, на підставі ст.ст. 46, 116, 117 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011, рішення Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25.01.2012 року, ст.ст.49, 50, 54, 56, 57, 63, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 року із змінами та доповненнями, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІУ від 09.07.2003 року із змінами та доповненнями, п.9 Прикінцевих положень, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» №80-УІІІ від 28.12.2014 року із змінами та доповненнями, Постановою Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 року «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із змінами та доповненнями, Постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25.03.2014 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Фастівського об'єднаного УПФ України Київської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку, відповідно до статті 186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови.

Суддя Соловей Г.В.