Справа № 819/1622/16
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2017-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року № 876/3044/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В.М.,

суддів Рибачука А.І., Старунського Д.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року у справі № 819/1622/16 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Позивач просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області №103704-13 від 09 червня 2016 року.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року позивачу в задоволенні позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1, який в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що він є власником 1/4 частки у праві спільної сумісної власності на об'єкт нерухомого майна, загальна площа якого становить 94,5 квадратних метрів, його частка пропорційно відповідає 23,625 квадратним метрам у загальній площі об'єкту. Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги ці доводи, хоча й встановив ту обставину, що йому належить на праві спільної сумісної власності разом із трьома іншими співвласниками, об'єкт загальна площа якого становить 94,5 квадратних метрів. Вказує, що ні Податковим кодексом України, ні Цивільним кодексом України не встановлений обов'язок для суб'єкта у праві спільної сумісної власності здійснювати поділ/виділ щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності.

Оскільки клопотань від осіб, які беруть участь у справі, які належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, про розгляд справи за їх участю не поступило, тому суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних в ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити таких підстав.

У справі встановлено, що об'єкт житлової нерухомості - трикімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 94,5 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності чотирьом фізичним особам, в тому числі і ОСОБА_1, при цьому частка позивача визначена як 1/1, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями документів, зокрема, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.02.2007 серії НОМЕР_1 витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.07.2007 № 13560181, листа Тернопільської ОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області від 01.09.2016 № 30798/7/19-18-13-05 "Про надання інформації". Поділ квартири в натурі між співвласниками не здійснювався.

Враховуючи наявність у позивача у 2015 році об'єкта оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (квартира, загальна площа якої перевищує 70 кв.м.) Тернопільською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Тернопільській області винесено оскаржуване податкове повідомлення - рішення форми "Ф" від 09.06.2016 №103704-13, яким ОСОБА_1 визначено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік в розмірі 298,41 грн.

Не погоджуючись з даним податковим повідомленням - рішенням, позивач подав первинну скаргу до Головного управління ДФС у Тернопільській області. Рішенням Головного управління ДФС у Тернопільській області від 21.10.2016 №377/6/19-00-10-01-06/9669 про результати розгляду первинної скарги, залишено без змін податкове повідомлення-рішення Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області від 09.06.2016 №103704-13.

В подальшому позивач оскаржив вищезгадані рішення до Державної фіскальної служби України, яка своїм рішенням від 10.11.2016 за №11901/7/99-99-11-02-01-14 про результати розгляду повторної скарги - залишила без змін податкове повідомлення - рішення Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області від 09.06.2016 №103704-13 та рішення ГУ ДФС у Тернопільській області від 21.10.2016 №377/6/19-00-10-01-06/9669, а скаргу позивача - без задоволення.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що фізичні особи - співвласники житлової нерухомості, яка перебуває у їх спільній сумісній власності, але не поділена в натурі, можуть повідомити контролюючий орган про визначеного за їх згодою платника податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, звернувшись з письмовою заявою за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власників житлової нерухомості. Однак, співвласники вказаної квартири не надали такої інформації податковому органу, тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення №103704-13 від 09.06.2016 прийняте відповідачем в межах повноважень та на підставі положень чинного законодавства.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з огляду на таке.

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Правовідносини з приводу оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, регулюються приписами Податкового кодексу України, іншими законами, а також актами органів місцевого самоврядування.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статтею 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.1.2. «б» пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено платників податку в разі перебування об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб:

б) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.

В справі відсутні докази згоди решти співвласників квартири щодо позивача як платника податку.

В розумінні підпункту 266.2.1. пункту 266.2. статті 266 об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом 266.5.1. пункту 266.5. статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує два відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до п.п.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку, зокрема, за наявності у власності платника податку одного об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та пільги органів місцевого самоврядування з неоподатковуваної площі таких об'єктів (у разі її встановлення) та відповідної ставки податку.

Пунктом 33 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України встановлено, що на 2015 рік ставки податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, визначені пунктом 266.5.1. пункту 265.5 статті 265 цього Кодексу, не можуть перевищувати 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр для об'єктів нежитлової нерухомості.

Так, рішенням Тернопільської міської ради від 27.01.2015 № 6/55/13 "Про внесення змін до рішення від 05.01.2011 № 6/4/3 "Про місцеві податки і збори" встановлено механізм справляння, розміри, порядок обчислення та сплати до міського бюджету податку на майно, в тому числі податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п.п.2.2.1 п.2.2. вказаного рішення для об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, ставка складає 1 відсоток від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування. Рішенням також надано пільги зі сплати податку, зокрема, встановлено межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування для квартири/квартир незалежно від їх кількості - 70 кв.м.

Згідно з підпунктом 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Судом встановлено, що 09.06.2016 відповідачем також були прийняті податкові повідомлення-рішення щодо інших співвласників вказаного об'єкту, зокрема щодо ОСОБА_2 №104825-13 з податку на суму 298, 41 грн, щодо ОСОБА_3 №91333-13 на аналогічну суму 298,41 грн, щодо ОСОБА_4 №98848-13 на суму 298,41 грн.

Апеляційний суд вважає такі дії податкового органу протиправними, оскільки вказані співвласники мають спільну сумісну власність на один об'єкт, не поділений в натурі (трикімнатну квартиру), загальною площею 94,5 кв.м. Відповідач приймаючи податкові повідомлення-рішення щодо кожного із співвласників вказаної квартири порушив вимоги підпункту 266.1.2. «б» пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, згідно якої визначено, що якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду, яка набрала законної сили, ОСОБА_3 відмовлено в позові про скасування податкового повідомлення-рішення №91333-13 від 9.06.2016 року на суму 298,41 грн. Оскільки зазначений співвласник визнаний судом платником податку на об'єкт спільної сумісної власності, покладання відповідачем такого обов'язку на позивача є незаконним.

Посилання суду першої інстанції на те, що позивач не скористався правом визначеним підпунктом 266.7.3. пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України до уваги судом не береться, оскільки даною нормою передбачено право платника податку на таке звернення, а не його обов'язок.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. 195, ст. 197, ст. 198, ст. 202, ст. 205, ст. 207, ст. 254 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року у справі № 819/1622/16 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області №103704-13 від 09 червня 2016 року.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.М. Багрій

Судді : А.І. Рибачук

Д.М. Старунський