Справа № 817/1518/16
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2017-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 січня 2017 р.Р і в н е 817/1518/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Мідлік А.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Тимошенко О.В.,

відповідача: представник Поліщук Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Комунального підприємства «Сарнитеплосервіс» Сарненської міської ради

до Управління Держпраці у Рівненській області
про визнання протиправною та скасування постанови , -
В С Т А Н О В И В:

Позивач, Комунальне підприємство «Сарнитеплосервіс» Сарненської міської ради, звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Управління Держпраці у Рівненській області, про визнання протиправною та скасування постанови начальника Управління Держпраці у Рівненській області Наконечного Юрія Миколайовича про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 11.08.2016 №000035 щодо накладення на Комунальне підприємство "Сарнитеплосервіс" штрафу у розмірі 4350,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що виплата усіх сум звільненого працівника ОСОБА_4 не проводилась підприємством позивача внаслідок неплатоспроможності позивача, у зв'язку з чим ухвалою Господарського суду Рівненської області від 07.06.2016 порушено провадження у справі про банкрутство. Оскільки вимоги до боржника. В тому числі і щодо виплати заробітної плати працівникам, окремо вносяться розпорядником майна до реєстру вимог згідно із заявами кредиторів та даними обліку боржника, притягнення позивача до відповідальності наразі є протиправним. Крім того, позивач наполягав на врахуванні факту повного погашення заборгованості перед звільненим працівником.

З огляду на зазначене, позивач стверджував, що спірна постанова винесена незаконно, порушує права позивача та підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовільнити.

Відповідач позову не визнав, представник відповідача подав суду письмові заперечення (а.с.22-23), у яких зазначив, що виявивши за результатом перевірки позивача факт несвоєчасного проведення розрахунку із вивільнюваним працівником, чим порушено вимоги статті 116 КЗпП України, правомірно застосував до позивача штрафну санкцію, передбачену статтею 265 КЗпП України, та у відповідності до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та необгрунтованістю позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи спір по суті суд врахував наступне.

На підставі отриманої згоди на проведення позапланової перевірки від Державної служби України з питань праці (а.а.26), відповідно до наказу від 26.07.2016 №427 «Про позапланову перевірку додержання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (а.с.24) та згідно направлення на проведення перевірки від 26.07.2016 №479-Н/01-26 (а.с.25) посадовою особою Управління Держпраці у Рівненській області поведено позапланову перевірку додержання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування Комунального підприємства «Сарнитеплосервіс» Сарненської міської ради, за результатом якої складено акт додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 29.07.2016 №26А/04-10 (а.с.11-13).

Перевіркою встановлено порушення в частині питань оплати праці, а саме:

- порушення частини 1 статті 116 КЗпП України, а саме: при звільненні працівників виплата всіх сум, що належать їм від підприємства, не проводиться в день їх звільнення, а саме: ОСОБА_4 23.04.2016 звільнений за пунктом 2 статті 36 КЗпП України (припинення трудового договору у зв'язку з закінченням його строку) згідно наказу від 25.04.2016 №20-к «Про звільнення». Належні суми при звільненні в розмірі 2555 грн. 96 коп. в день звільнення йому не були виплачені.

02.07.2016 був частково проведений розрахунок звільненому працівнику ОСОБА_4 в сумі 1115,40 грн. згідно відомості зарахування коштів на зарплатні картки працівникам підприємства від 02.07.2016.

Станом на час перевірки не проведений залишок повного розрахунку при звільненні ОСОБА_4 в сумі 1440,56 грн.;

- частини 1 статті 117 КЗпП України, а саме: у разі невиплати всіх коштів працівнику не виплачується середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: ОСОБА_4 не виплачений середній заробіток за час затримки (дата звільнення - 23.04.2016) по день часткового розрахунку (02.07.2016 згідно відомості зарахування коштів на зарплатні картки працівникам підприємства від 02.07.2016).

Постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 11.08.2016 за №000035 на підставі абзацу 3 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено на позивача штраф у розмірі 4350 грн. 00 коп. (а.с.14), що оспорюється позивачем у даній справі.

Надаючи правової оцінки встановленим обставинам суд виходить з наступного.

Указом Президента України №386/2011 від 06.04.2011 затверджено «Положення про Державну інспекцію України з питань праці».

Відповідно до пункту 1 Положення №386/2011 Державна інспекція України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Одним із основних завдань Держпраці України згідно пункту 3 Положення №386/2011 є реалізація державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю.

Підпунктом 1 пункту 4 Положення №386/2011 встановлено, що Держпраці України відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування законодавства про працю з питань трудових відносин.

Згідно підпункту 5 пункту 6, пункту 7 Положення №386/2011 Держпраці України для виконання покладених на неї завдань має право здійснювати безперешкодно перевірки у виробничих, службових та адміністративних приміщеннях роботодавців, суб'єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні в Україні, здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, а також перевірки робочих місць працівників, розташованих поза цими приміщеннями, з метою нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, ознайомлюватися під час проведення перевірок з інформацією, документами і матеріалами та одержувати від роботодавців, суб'єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні в Україні, здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, необхідні для виконання повноважень Держпраці України копії або витяги з документів, ведення яких передбачено законодавством про працю (у тому числі з питань, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Положення) та законодавством про зайнятість.

Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної інспекції з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» №100 від 11.02.2015 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком, в тому числі і Управління Держпраці у Рівненській області.

Відповідно до підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011року №389, та з метою впорядкування організації та здійснення державного нагляду органами Державної інспекції України з питань праці, відповідно до Конвенцій Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 08 вересня 2004 року №1985-IV, та №129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 08 вересня 2004 року №1986-IV, Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», пункту 4 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №386, наказом Міністерства соціальної політики України №390 від 02.07.2012, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 липня 2012 року за №1291/21603, затверджено «Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів».

Відповідно до пункту 2 Порядку №390 право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.

Пунктом 3 Порядку №390 передбачено, що позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Так, відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 №877-V (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), підставою для здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю), зокрема, є обґрунтоване звернення фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання її законних прав. Позаплановий захід у цьому разі здійснюється тільки за наявності згоди центрального органу виконавчої влади на його проведення.

В свою чергу, відповідно до статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань та мають відповідати вимогам статті 5 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР.

Згідно статті 5 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР звернення може бути усним чи письмовим.

Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв'язку через визначені контактні центри, телефонні «гарячі лінії» та записується (реєструється) посадовою особою.

Як свідчать обставини справи, на Урядову гарячу лінію 01.07.2016 надійшло звернення дружини ОСОБА_4 з приводу невиплати йому розрахункових коштів за березень-квітень 2016 року при звільненні з роботи у квітні 2016 року.

З приводу чого суд зазначає, що дана скарга заявниці за своїм змістом є зверненням фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання законних прав фізичної особи при звільненні з роботи. Зазначене звернення фізичної особи є належною підставою для проведення перевірки з питань додержання відповідачем законодавства про працю у розумінні частини 1 статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 №877-V (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 3 Порядку №390 позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення.

Згідно з приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 №877-V (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ, який має містити найменування суб'єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

Як вже зазначалось судом, листом від 07.07.2016 №7279/4.3/74.2-ДП-16 Державна служба України з питань праці надала згоду на проведення позапланової перевірки Комунального підприємства «Сарнитеплосервіс» Сарненської міської ради (а.с.26).

26.07.2016 відповідач видав наказ №427 (а.с.24), зміст якого відповідає вимогам частини 1 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 №877-V (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Отже, відповідачем дотримано порядок призначення перевірки позивача, встановлений законом.

У додаткових поясненнях до позовної заяви представник позивача, покликаючись до норм Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, стверджував про заборону на проведення перевірок контролюючими органами без дозволу Кабінету Міністрів України, вважаючи Держпраці України контролюючим органом у розумінні норми п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII.

Суд критично оцінює зазначені доводи представника позивача та зазначає з цього приводу наступне.

28.12.2014 Верховною Радою України прийнято два закони: Закон України №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №76-VIII) та Закон України №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон №71-VIII), норми яких встановлюють обмеження щодо проведення перевірок суб'єктів господарювання контролюючими органами.

Так, відповідно до пункту 8 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону №76-VIII установлено, що перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців контролюючими органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня-червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

В свою чергу, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону №71-VIII визначено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу КМУ, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

На переконання суду норми Закону №76-VIII, зокрема щодо обмежень у проведенні перевірок, є загальними та стосуються всіх контролюючих органів. Тоді як норми Закону №71-VIII, у процитованій частині, є спеціальними та стосуються контролюючих органів, що забезпечують формування єдиної державної податкової, державної митної політики щодо адміністрування податків, зборів та митних платежів, оскільки критеріями визначення переліку підприємств, на які такі обмеження не поширюються, зокрема, є обсяг доходу за попередній календарний рік, а також певний вид діяльності таких підприємств (виробництво чи імпорт підакцизних товарів).

Таким чином, суд приходить до висновку, що на діяльність щодо проведення перевірок відповідачем розповсюджувалась заборона, встановлена Законом №76-VIII протягом січня-червня 2015 року.

Отже, суд дійшов висновку, що починаючи з 01.07.2015 обмеження на здійснення перевірок територіальними органами Державної служби України з питань праці не застосовується.

Враховуючи, що позапланова перевірка позивача була призначена у зв'язку з надходженням звернення фізичної особи - колишнього працівника підприємства позивача та за наявності погодження Державної служби України з питань праці, суд вважає, що доводи позивача щодо відсутності у відповідача підстав для проведення позапланової перевірки позивача є хибними.

Як вбачається з матеріалів акту перевірки від 29.07.2016 перевіряючим у ході перевірки були виявлені порушення позивачем норм законодавства про працю, зокрема: порушення строків розрахунку з працівником при звільненні; невиплаті середнього заробітку вивільнюваному працівникові за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, працівника ОСОБА_4 було звільнено 23.04.2016 згідно наказу від 25.04.2016 №20-к «Про звільнення», проте виплата належних йому сум при звільненні у розмірі 2555,96 грн. проведена у день звільнення не була. Тільки 02.07.2016 звільненому працівникові було частково виплачено 1115,40 грн. та виявлено, що на момент проведення перевірки залишились невиплаченими працівникові 1440,56 грн.

У судовому засіданні представник позивача зазначила, що на момент винесення відповідачем спірної постанови від 11.08.2016 залишок заборгованості по заробітній платі у сумі 1440,56 грн. перед ОСОБА_4 було погашено повністю.

Як передбачено частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки у ході перевірки було встановлено факт непроведення належного розрахунку із працівником при звільненні, що і не заперечувалось власне представником позивача у ході судового розгляду, факт невиплати ОСОБА_4, що був звільнений 23.04.2016 на підставі наказу від 25.04.2016 №20-к, належних до виплати 2555,96 грн. у день звільнення свідчить, що позивачем не було дотримано вимоги частини 1 статті 116 КЗпП України.

Суд врахував, що 02.07.2016 позивачем було проведено частковий розрахунок із вивільненим працівником у сумі 1115,40 грн. Однак, в порушення приписів частини 1 статті 117 КЗпП України вказаному працівникові не було сплачено його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказані обставини не заперечувались позивачем у ході судового розгляду, як і позивач не надав належних доказів на спростування факту порушення вимог частини 1 статті 116 КЗпП України у частині обов'язку провести належний розрахунок з працівником у день його звільнення та частини 1 статті 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку.

Після отримання акту перевірки, проведеної Управлінням Держпраці у Рівненській області, позивач усунув виявлені порушення шляхом перерахування коштів в сумі 1440,56 грн. на рахунок звільненого працівника, тому не погоджується із винесеною постановою про накладення штрафу від 11.08.2016 №000035.

Зокрема, в позовній заяві позивач посилається на те, що відповідач при прийнятті спірної постанови про накладення штрафу не врахував той факт, що правопорушення було усунуте та застосування до нього суми штрафу порушує права позивача.

Частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:

- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

- порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

- недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

- недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

- порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - п'ятим частини другої цієї статті - у розмірі мінімальної заробітної плати.

У відповідності до частини 4 статті 265 Кодексу законів про працю України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначається Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок №509).

У відповідності до пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі:

- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

- акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

На підставі викладеного, штраф накладений згідно з Порядком №509 є фінансовою санкцією за порушення законодавства про працю у відповідності до частини 3 статті 265 Кодексу законів про працю України та не є адміністративно-господарською санкцією у розумінні Господарського кодексу України.

Як свідчать обставини справи, постанова про накладення штрафу від 11.08.2016 №000035 у розмірі 4350,00 грн. винесена начальником Управління Держпраці у Рівненській області Наконечним Юрієм Миколайовичом (а.с.14).

Враховуючи, що центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України , є Державна інспекція України з питань праці, а постанова про накладення штрафу від 11.08.2016 №000035 винесена начальником територіального органу Держпраці, то суд вважає, що відповідач у відповідності до пункту 2 Порядку №509 наділений законними повноваженнями на її винесення.

Суд зазначає, що відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України регламентовано відповідальність юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу в разі порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата станом на 29.07.2016 складала 1450 гривень, відтак визначена відповідачем сума штрафу за спірною постановою відповідає вимогам закону.

Дослідження встановлених по справі обставин дає підстави суду зробити висновок про те, що порушення норм КЗпП України позивачем встановлені у визначеному чинним законодавством порядку, постанова відповідача про накладення штрафу прийнята уповноваженою особою, розмір штрафу відповідає розміру, визначеному частиною другою статті 265 КЗпП України, відтак позовні вимоги є необгрунтованими.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частина 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно частини 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на момент розгляду справи, надав суду достатні та беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, відтак довів правомірність та обґрунтованість прийняття постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 11.08.2016 №000035 та застосування до позивача штрафу у розмірі 4350,00 грн.

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Згідно частини 2 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Відповідач не надав суду доказів понесення судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, відтак судові витрати не підлягають присудженню відповідачу.

Разом з тим, згідно частини третьої статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати.

Розміри ставок судового збору визначені статтею 4 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір». Згідно статті 4 вказаного Закону (у редакції на момент подання до суду позовної заяви) за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру розмір судового збору для юридичної особи становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Таким чином, за подання адміністративного позову наразі позивач зобов'язаний був сплатити 1378 грн. (розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2016 року згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 № 928-VIII).

У позовній заяві позивач клопотав про звільнення від сплати судового збору у зв'язку із порушенням справи про банкрутство та тяжким фінансовим становищем.

Проте, суд не вважає зазначені обставини перешкодою для сплати судового збору, оскільки сама процедура провадження у справі про банкрутство передбачає вжиття у процесі розпорядження майном/ліквідаційної процедури належних заходів щодо проведення розрахунків з кредиторами боржника та погашенням його заборгованості як і поточних зобов'язань.

За таких обставин, керуючись принципом рівності усіх учасників судового процесу перед судом, суд не вбачає об'єктивних перешкод для сплати позивачем судового збору наразі.

Згідно з частиною 1 статті 98 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Стягнути з позивача - Комунального підприємства «Сарнитеплосервіс» Сарненської міської ради на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 коп.В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Стягнути з позивача - Комунального підприємства «Сарнитеплосервіс» Сарненської міської ради на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.