Справа № 815/2434/16
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2434/16

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Нєхожиній О.О.,

за участю представників позивача Чумаченко О.М. і Шаповал Н.Д., представника відповідача Караханяна А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року по справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Одеснафтопродукт» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

23.05.2016 року ПАТ «Одеснафтопродукт» звернулося до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 22.02.2016 року: № - про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в розмірі 25072630 грн. та № - про збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ за основним платежем на суму 8717 грн. та за штрафними (фінансовими ) санкціями в сумі 2179 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні рішення податкового органу є неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на необґрунтованих та помилкових висновках незаконно проведеної перевірки.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року адміністративний позов ПАТ «Одеснафтопродукт» задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 22.02.2016 року № та №.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області 15.11.2016 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10.10.2016 року та прийняти нову, якою відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

В листопаді 2015 року ревізорами ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області була проведена планова виїзна документальна перевірка ПАТ «Одеснафтопродукт» з питань дотримання підприємством вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено Акт від 05.11.2015 року №7814/15-53-22-01/03482749, в якому встановлено та зафіксовано порушення позивачем приписів пп.135.5.4,135.5.5 ст.135, п.138.4 ст.138 та абз.3 п.п.139.1.6 п.139.1 ст.139, п.44.1 ст.44, п.138.2, п.п.139.1.1 п.139.1 ст.139, п.150.1 ст.150, п.3 підрозділу 4 розділу ХХ Перехідних положень ПКУ та п.198.1, п.198.3 ст.198, п.180.1 ст.180, п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.201.4, п.201.5, п.201.6, п.201.7 ст.201 ПК України.

В подальшому, на підставі вказаного Акту перевірки, уповноваженою особою відповідача були прийняті податкові повідомлення - рішення від 26.11.2015 року:

- №, яким підприємству позивача зменшено суму від`ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у загальному розмірі 25140300 грн.;

- №, яким підприємству позивача збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» у розмірі 44664 грн. (в т.ч. за основним платежем - 35 731 грн., за штрафними санкціями - 8933 грн.).

Не погодившись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями ПАТ «Одеснафтопродукт» 17.12.2015 року оскаржило їх у адміністративному порядку до ГУ ДФС в Одеській області.

16.02.2016 року за результатами розгляду первинної скарги позивача ГУ ДФС в Одеській області прийняло рішення №330/10/15-32-10-02-07, яким, в свою чергу, частково скасувало податкове повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси № від 26.11.2015р. в частині зменшення суми від`ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 68200 грн., а в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення залишила без змін, та відповідно частково скасувало податкове повідомлення-рішення ДПІ № від 26.11.2015р. у частині донарахування ПДВ на суму 27014 грн., а в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення залишено без змін.

Далі, на підставі вищезазначеного рішення ГУ ДФС в Одеській області про результати розгляду первинної скарги ПАТ «Одеснафтопродукт», уповноваженою особою ДПІ у Приморському районі м.Одеси 22.02.2016 року було прийнято нові податкові повідомлення-рішення:

- № - про зменшення суми від`ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 25072630 грн. у зв'язку з порушенням позивачем вимог пп.135.5.4, пп.135.5.5 ст.135, п.138.4 ст.138 та абз.3 п.п.139.1.6 п.139.1 ст.139, п.44.1 ст.44, п.138.2, п.п.139.1.1 п.139.1 ст.139, п.150.1 ст.150, п.3 підрозділу 4 розділу ХХ Перехідних положень ПКУ;

- № - про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів у розмірі 10896 грн., з них за основним платежем - 8717 грн., штрафними санкціями - 2179 грн., у зв'язку з порушенням позивачем вимог п.198.1, п.198.3 ст.198, п.180.1 ст.180, п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.201.4, п.201.5, п.201.6, п.201.7 ст.201, п.123.1 ст.123 ПКУ.

09.03.2016 року підприємство позивача, у зв'язку із частковим задоволенням їх первинної скарги, звернулося з відповідною скаргою вже до ДФС України, але 12.05.2016 року отримало рішення №9747/6/99-99-11-01-01-25 від 27.04.2016 року, відповідно до якого ДФС України залишило без змін податкові повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 22.02.2016 року та рішення ДФС в Одеській області від 16.02.2016 року, прийняте за результатами розгляду первинної скарги.

Не погоджуюсь з такими діями та рішеннями податкового органу, позивач оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції, з урахуванням ч.1 ст.72 КАС України, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а також відповідно, з безпідставності та неправомірності спірних рішень відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Як слідує з положень п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, з 01.01.2011р. він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до приписів п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абз.1 цього пункту.

Також, статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-ХІV встановлено, що «первинний документ» - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у т.ч. договори, накладні, рахунки, акти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції та за наявності всіх реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Відповідно до змісту положень ст.1 Закону №996-ХІV, «господарською операцією» є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною і обов'язковою ознакою господарської операції є реальна зміна майнового стану платника податків, що також відповідає і кореспондує з нормами ПК України.

У відповідності ж до ч.1 ст.9 даного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Частиною 2 цієї статті, в свою чергу, визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як слідує зі змісту приписів п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у т.ч. при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Підпунктом 14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що «господарська діяльність» - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як вбачається зі змісту приписів ст.42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями). А ч.1 ст.43 цього ж Кодексу, в свою чергу, передбачено, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Пп.14.1.181 п.14.1 статті 14 ПК України визначено, що «податковий кредит» - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Так, судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що 19.02.2009р. між ТОВ «Пафіс» (Комітент) та ПАТ «Одеснафтопродукт» (Комісіонер) укладено договір комісії №2009К-13, відповідно до умов якого Комісіонер зобов'язується за дорученням Комітента за винагороду укласти від свого імені, але за рахунок Комітенту договір про купівлю нафтопродуктів, характеристики яких наведені нижче: Бензин А-80 у кількості 1706 т за ціною з ПДВ не вище 8751780 грн., Бензин А-92 у кількості 1478 т за ціною з ПДВ не вище 8748282 грн., Бензин А-95 у кількості 1467 за ціною з ПДВ не вище 8749188 грн. та Дизпаливо у кількості 1621 т за ціною з ПДВ не вище 8753400 грн., загальна сума 35002650 грн. (т.1 а.с.88-90).

Крім того, відповідно до п.2.1 вказаного Договору комісії «Комітент» зобов'язаний перерахувати «Комісіонеру» загальну суму авансового платежу в розмірі не менше, ніж 13535648,11 грн. на поточний рахунок «Комісіонера» до 28.02.2009р.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов цього Договору, ПАТ «Одеснафтопродукт» повернуло на поточний рахунок ТОВ «Пафіс» грошові кошти, згідно платіжних доручень на загальну суму - 728 148,11 грн. (29.03.2010р., 28.02.2013р., 24.10.2014р.).

Так, у спірному акті перевірки зазначено, що підприємством позивача, в порушення вимог п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 ПК України, нібито було занижено задекларовані показники у розмірі 8559787 грн., оскільки «поворотна фінансова допомога» отримана позивачем від ТОВ «Пафіс» підлягає включенню до податкового обліку у вигляді «безнадійної кредиторської заборгованості» у сумі 9557500 грн.

Проте, уважно дослідивши надані сторонами докази, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає вказані вище висновки податкового органу неправомірними, з огляду на наступне.

Як слідує зі змісту положень п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 ПК України (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин), «інші доходи» включають: вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Тлумачення терміну «фінансова допомога» надає підпункт 14.1.257 п.14.1. статті 14 ПК України, зі змісту якого видно, що «фінансова допомога» надається на безповоротній або поворотній основі.

При цьому, «безповоротна фінансова допомога» - це: 1) сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; 2) сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; 3) сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; 4) основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних); 5) сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки НБУ, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

«Поворотна фінансова допомога» - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Як видно з матеріалів справи, підприємством позивача за період дії Договору комісії жодних умов цього договору не виконано, т.б. купівля нафтопродуктів не здійснювалася, звіт комісіонера не складався. Тобто, фактично усі отримані кошти від ТОВ «Пафіс» позивач використовував виключно для здійснення своєї фінансово-господарської діяльності.

Таким чином, судова колегія, як і окружний суд, вважає, що операції за вказаним Договором комісії на придбання нафтопродуктів фактично в даному випадку характеризуються як господарські операції з отримання фінансової допомоги.

При чому, слід звернути увагу на те, що дані обставини вже були предметом дослідження Одеським апеляційним адміністративним судом у справі №815/2634/15 (постанова від 11.08.2016р.) між тими самими сторонами та не підлягають доказуванню в цьому процесі.

Відповідно до положень п.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

До того ж, у відповідності до вимог ст.255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Окрім того, колегія суддів, як і суд 1-ї інстанції, не погоджується з висновками податкового органу про те, що отримана позивачем від ТОВ «Пафіс» фінансова допомога підлягає включенню до податкового обліку у вигляді «безнадійної кредиторської заборгованості» у сумі 9557500 грн.

Так, відповідно до приписів пп.14.1.11 п.14.1 ст.14 ПК України, «безнадійна заборгованість» - зокрема, заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.

Визначення «позовної давності» надано в п.1 ст.256 ЦК України, відповідно до якого, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як видно з п.1 ст.257 ЦК України, загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Згідно із п.5 ст.261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями ж, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Отже, аналіз умов Договору комісії дає підстав вважати, що сторони не встановлювали певних строків виконання зобов'язання, а тому, відповідно, строк його виконання визначається за положеннями ЦК України.

Так, відповідно до вимог п.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, в порушення ч.2 ст.71 КАС України, не надано будь-яких доказів звернення ТОВ «Пафіс» до ПАТ «Одеснафтопродукт» з відповідною вимогою про виконання зобов'язання за договором комісії, апеляційний суд приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про те, що строк виконання спірного зобов'язання ще не настав, а отже простроченої заборгованості перед ТОВ «Пафіс» фактично не існує.

Вищезазначене свідчить про те, що у 2014 році ПАТ «Одеснафтопродукт» було цілком правомірно зараховано у свій дохід умовно нараховані відсотки в сумі 997713 грн., а тому висновки контролюючого органу щодо неправомірності віднесення суми фінансової допомоги за договором комісії від 19.02.2009р. до «безнадійної кредиторської заборгованості» у сумі 9557500 грн. та встановлення заниження задекларованих показників у розмірі 8559787 грн. є необґрунтованими та помилковими.

Також, як видно з матеріалів справи, спірною перевіркою встановлено, що ПАТ «Одеснафтопродукт», в порушення положень абзацу 3 п.п.139.1.6 п.139.1 ст.139 ПК України, нібито було завищено витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування на загальну суму 247855 грн.

Так, до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податок на додану вартість сплачений у складі витрат на придбання послуг від ПрАТ «Синтез Ойл» із транспортування та обробки (перевалки) вантажів (нафти), що переміщувалися територією України в режимі транзиту на загальну суму 247855 грн. за договором №31/11 від 01.10.2011року.

Відповідач вважає, що відповідно до п.197.8 ст.197 ПК України, звільняються від оподаткування операції з постачання послуг з перевезення (переміщення) пасажирів та вантажів транзитом через митну територію України, а також з постачання послуг, пов'язаних із таким перевезенням (переміщенням).

Як вбачається зі змісту умов договору №24/10 від 30.04.2010р., укладеного між ЗАТ «Синтез Ойл» (Виконавець) та ПАТ «Одеснафтопродукт» (Замовник), Виконавець за дорученням Замовника приймає на себе функції вантажоодержувача та вантажовідправника на станції «Одеса-Пересип» Одеської залізниці при здійсненні залізничних перевезень, що прибувають або відправляються за договорами, укладеними Замовником із третіми особами, а Замовник, в свою чергу, зобов'язується сплачувати послуги Виконавця та компенсувати Виконавцю витрати, пов'язані з виконанням доручень Замовника (т.4 а.с.6-10).

По справі також встановлено, що 01.10.2011 року між ПрАТ «Синтез Ойл» (Виконавець) та ПАТ «Одеснафтопродукт» (Замовник) укладено Договір №31/11 про надання послуг, відповідно до умов якого, Виконавець зобов'язується надати Замовнику послуги, пов'язані з навантаженням, вивантаженням, перевантаженням нафти та нафтопродуктів на/з морський транспорт Замовника у причалів Одеського морського торгівельного порту, а Замовник зобов'язується прийняти та сплатити надані Виконавцем послуги на умовах Договору (т.4 а.с.15-18).

Факт реального виконання умов вказаних вище договорів підтверджується наявними в матеріалах справи доказами: актами виконаних робіт, актами взаємних звірок розрахунків та виконаних робіт (послуг), податковими накладними (т.4 а.с.12-14,19-42).

Також, до суду 1-ї інстанції в якості доказу, що підтверджує правомірність віднесення позивачем до витрат вартості послуг, наданих ПрАТ «Синтез Ойл» було надано договір №72/13 про перевалку нафти та нафтопродуктів між ПАТ «Одеснафтопродукт» та Компанією «UnitedOil (BVI) GroupLimited» від 01.05.2010р. та 01.05.2013 року.

Із вищезазначених договорів, укладених між ПАТ «Одеснафтопродукт» та Компанією «United Oil (BVI) Group Limited» вбачається, що Виконавець, в особі ПАТ «Одеснафтопродукт», бере на себе зобов'язання надати Замовнику, в особі Компанії «United Oil (BVI) Group Limited», послуги з перевалки нафти та нафтопродуктів, які слідують через територію України в митних режимах: експорт, імпорт, транзит.

Тобто, до відповідно умов цих договорів Виконавець (т.б. позивач) взяв на себе обов'язок супроводжувати вантаж на території України, а саме здійснювати його приймання з залізничного та морського транспорту в свої резервуари, накопичувати товар для відвантаження на ж/д або морський транспорт, а також відвантажувати його на ж/д або морський транспорт.

З пояснень представників позивача, наданих в судових засіданнях суду 1-ї та 2-ї інстанцій, вбачається, що «Замовник» - Компанія «United Oil (BVI) Group Limited» є вантажовідправником нафти і вона є кінцевим набувачем вантажу, як це передбачено договором між ТОО «ТенгізШевройл» (Казахстан) та Компанією «United Oil (BVI) Group Limited».

Саме із вказаних вище причин, позивач на вимогу суду 1-ї інстанції і не зміг надати копію договору, укладеного між ТОО «ТенгізШевройл» (Казахстан) та Компанією «United Oil (BVI) Group Limited», оскільки він (т.б. позивач) не є учасником даного договору.

Крім того, слід звернути увагу на те, що пунктом 7.7 наведених вище договорів встановлено, що право власності на товар к Виконавцю не переходить, а пунктом 4.4 встановлено, що Замовник відшкодовує Виконавцю усі витрати, які він несе при супроводженні товару на території України.

Далі, по справі встановлено, що для виконання робіт за цими договорами позивач залучив ПрАТ «Синтез Ойл», яке, в свою чергу, за основним видом своєї діяльності і надає допоміжні послуги у транспортній діяльності, пов'язані з навантаженням, вивантаженням, перевантаженням нафти та нафтопродуктів на залізничний та морський транспорт та послуги з перевезення нафти сирої залізничним транспортом.

Позивач, вважаючи неправомірними висновки контролюючого органу про те, що дані операції регулюються приписами п.197.8 ст.197 ПКУ, з посиланням на Закон України «Про транзит вантажів» зазначив, що «транзитні послуги» - це безпосередньо пов'язана з транзитом вантажів підприємницька діяльність учасників транзиту, що здійснюється в межах договорів перевезення, транспортного експедирування, доручення, агентських угод тощо. Транзитні послуги, призначаються для споживання та використання за межами митної території України і надаються на підставі дво- чи багатосторонніх договорів між учасниками транзиту. Учасниками транзиту є вантажовласники та суб'єкти підприємницької діяльності (перевізники, порти, станції, експедитори, морські агенти та ін.).

Аналізуючи вищенаведене законодавство, позивач стверджує, що він фактично не є учасником транзиту, а тому не звільняється від віднесення сплачених сум ПДВ до витрат.

Судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, погоджується із такою позицією позивача про те, що правовідносини, які склалися між ним та Компанією «United Oil (BVI) Group Limited» не є правовідносинами між «вантажовласником» та «виконавцем транзитних послуг».

Крім того, необхідно звернути увагу й на той факт, що ДПС України у своєму листі від 20.09.2011р. №246/7/15-3417-01 «Про обкладення ПДВ послуг при транзиті вантажів» (який є чинним і на цей час) надала роз'яснення, що застосування пункту 197.8 ст.197 ПК України можливо при наданні послуг, пов'язаних із транзитним перевезенням вантажів, якщо однією зі сторін договору, на підставі якого надаються такі послуги, є вантажовласник (отримувач транзитних послуг).

Водночас, послуги, які надаються сторонніми організаціями та на підставі окремих договорів підприємству, що надає послуги, пов'язані з транзитним перевезенням вантажів, не звільняються від оподаткування податком на додану вартість на підставі п.197.8 ст.197 ПКУ.

Також, відповідно до вимог п.139.1.6 п.139.1 ст.139 ПК України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин), у разі якщо платник податку, зареєстрований як платник податку на додану вартість, одночасно проводить операції з продажу товарів (виконання робіт, надання послуг), що оподатковуються податком на додану вартість та звільнені від оподаткування або не є об'єктом оподаткування таким податком, податок на додану вартість, сплачений у складі витрат на придбання товарів, робіт, послуг, які входять до складу витрат, та основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації, включається відповідно до витрат або вартість відповідного об'єкта основних засобів чи нематеріального активу збільшується на суму, що не включена до податкового кредиту такого платника податку згідно з розділом V цього Кодексу.

Отже, у випадку наявності у ПрАТ «Синтез Ойл» документів, що підтверджують надання послуг, пов'язаних з транзитним перевезенням вантажів, останній не оподатковував операції ПДВ та надавав на адресу ПАТ «Одеснафтопродукт» податкові накладні без ПДВ. А якщо ж на дату виникнення податкових зобов'язань з постачання послуг у ПрАТ «Синтез Ойл» були відсутні документи, що підтверджують здійснення послуг по вантажу, який перевозився в режимі транзиту, останній оподатковував ПДВ вартість послуг в повному обсязі.

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Одеснафтопродукт», керуючись приписами п.п.199.1,199.2,199.4 ст.199 ПК України, розраховував частину використання послуг в оподатковуваних та неоподатковуваних операціях і відносив до складу податкового кредиту відповідну частину, а залишок ПДВ до складу витрат згідно з п.139.1.6 п.139.1 ст.139 ПК України.

При цьому, вартість придбаних у ПрАТ «Синтез Ойл» послуг (в т.ч. ПДВ) фактично є витратами ПАТ «Одеснафтопродукт», оскільки відповідають визначенню витрат, що міститься у п.14.1.27 ПК України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин).

Так, відповідно до вказаної правової норми ПКУ, «витрати» - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу.

Далі, щодо порушення положень абз.3 п.138.4 ст.138 ПК України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин), а саме завищення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування на загальну суму 16580513 грн.

Так, зазначене порушення, на думку відповідача, полягає в тому, що ПАТ «Одесанафтопродукт», отримуючи послуги від ПрАТ «Синтез Ойл» за наведеними вище договорами, вартість цих послуг віднесло до складу витрат у рядку 05.1 Декларацій «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)», але фактично у перевіряємому періоді не отримано у повному обсязі доходів від здійснення послуг, пов'язаних з перевалкою та зберіганням нафтопродуктів, фактично не компенсовані витрати, пов'язані з загальновиробничими витратами пов'язаними з здійсненням послуг з перевезення та навантаження нафти.

Спростовуючи дану позицію податкового органу, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до вимог п.138.4 ст.138 ПК України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пункт 135.1 ст.135 ПК України встановлює, доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до ст.137, на підставі документів, зазначених у п.135.2 цієї статті, та складаються з: 1) доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; 2) інших доходів, які визначаються відповідно до п.135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у п.135.3 цієї статті та у ст.136 цього Кодексу.

Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг (п.137.1 ст.137 ПКУ).

Як свідчать докази, які знаходяться в матеріалах справи, отримані від ПрАТ «Синтез Ойл» роботи та послуги, позивач замовляв фактично для здійснення послуг, пов'язаних з перевалкою та зберіганням нафти для Компанії «United Oil (BVI) Group Limited».

Пунктом 4.4 договору, укладеному між підприємством позивача та «нерезидентом» встановлено, що Замовник відшкодовує Виконавцю усі витрати, які він несе при супроводженні товару на території України.

Таким чином, для правильного і належного формування витрат та доходів відбувалися 2 (дві) події в 1 (одному) періоді: 1) отримання послуг від ПРАТ «Синтез Ойл» (віднесення їх до витрат) та 2) надання послуг Компанії «United Oil (BVI) Group Limited» (віднесення їх до доходів).

Співставлення актів за вказаними операціями свідчить про те, що вони складені в одному звітному періоді.

При цьому, судова колегія одночасно зазначає, що вищезазначені обставини правовідносин, які склались між ПАТ «Одеснафтопродукт» та ПРАТ «Синтез Ойл» під час виконання договору №31/11 від 01.10.2011р. із транспортування та обробки (перевалки) вантажів (нафти) також вже встановлювалися Одеським апеляційним адміністративним судом по справі №815/2634/15 (постанова від 11.08.2016р.) та, відповідно до ст.ст.72,255 КАС України, не підлягають додатковому доведенню в цьому процесі і не можуть оспорюватися.

Що ж стосується висновку податкового органу про порушення підприємством позивача вимог п.44.1 ст.44, п.138.2, пп.139.1.1 п.139.1. ст.139 ПК України, т.б. нібито факту безпідставного віднесення ПАТ «Одеснафтопродукт» до складу витрат операційної діяльності вартості послуг з економічної безпеки по укладеному 01.06.2010р. із ТОВ «С.Е.Т.» договору №62/06/2010/45, по яким, на думку Відповідача, не доведено безпосереднього зв'язку таких витрат з господарською діяльністю Позивача, через відсутність первинних документів та економічною недоцільністю, то судова колегія вважає таку позицію ДПІ необґрунтованою та не відповідаючою фактичним обставинам справи і цього приводу зазначає наступне.

Так, як видно з матеріалів справи, 01.06.2010р. між ПАТ «Одеснафтопродукт» та ТОВ «С.Е.Т.» було укладено договір №62/06/2010/45 про надання послуг з забезпечення економічної безпеки (т.1 а.с.133-136).

За умовами п.1.1. цього Договору №62/06/2010/45, ТОВ «С.Е.Т.» взяло на себе обов'язок за плату організувати послуги із забезпечення економічної безпеки ПАТ «Одеснафтопродукт» та його персоналу, забезпечення захисту комерційних, ділових та інших інтересів від протиправних посягань, здійснювати контроль за службою охорони, приймати безпосередню участь в організації та здійсненні діяльності служби охорони, підбору кадрів, тощо.

На підтвердження реального виконання вказаних в даному договорі послуг позивачем було надано до суду 1-ї інстанції: договір, відомості про результати робіт виконавця, акти виконаних робіт, податкові накладні та банківські виписки по р/рахунку ПАТ «Одеснафтопродукт» з січня по грудень 2014 р. (т.3 а.с.120-192, т.1 а.с.137-160).

Згідно з п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПКУ також визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Так, правила формування податкового кредиту платниками ПДВ визначені статтею 198 ПК України. Виходячи із змісту положень наведеної норми права, формування податкового кредиту залежить від документального підтвердження нарахування (сплати) податку. Внаслідок застосування зазначених правил, платник податку повинен визначити дату виникнення права на включення відповідних сум податку до податкового кредиту, та відповідно суму податку, яку він має право включити до складу податкового кредиту.

Як передбачено п.198.6. ст.198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до ст.201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби.

У разі звільнення від оподаткування у випадках, передбачених статтею 197 цього розділу, у податковій накладній робиться запис "Без ПДВ" з посиланням на відповідний пункт та/або підпункт статті 197 цього Кодексу.

Податкова накладна виписується у 2-х примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Отже, виходячи зі змісту наведених вище норм ПК України, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

Як вже зазначалося вище, первинний документ, згідно із ст.1 Закону №996-ХІV, - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналогічні положення містяться і в п.2.1.,2.2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» (затв. наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88), відповідно до якого, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно із ч.2 ст.3 цього ж Закону №996, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Як визначено в ст.9 Закону №996, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у т.ч. договори, видаткові накладні, податкові накладні, акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Необхідною умовою для цього є факт придбання товарів (послуг) із метою їх використання в господарській діяльності. За відсутності факту придбання товарів (послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Визначальною має бути подія, підтверджена документально.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи.

Отже, з врахуванням вказаних вище норм діючого податкового законодавства та оцінивши наявні у справі докази (т.б. копії усіх необхідних первинних документів), суд 2-ї інстанції дійшов аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про те, що усі ці дослідженні в судовому засіданні первинні документи не мають дефекту форми, змісту або походження, які, в силу ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п.2.4 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» №88, спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, а отже належним чином підтверджують реальне здійснення господарських операцій між Позивачем та ТОВ «С.Е.Т.» у періоді, що перевірявся.

Поряд з цим, одночасно слід звернути увагу й на той факт, що у спірному акті перевірки відповідачем не викладено інших належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій з його контрагентами, про відсутність витрат позивача у спірних правовідносинах, про наявність взаємопов'язаності позивача та контрагентів позивача, про несумісність предмету спірного правочину з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність змін у складі і структурі активів осіб, котрі є сторонами спірного правочину, що зумовлює необґрунтованість висновку суб'єкта владних повноважень щодо невідповідності закону вчинених за ним господарських операцій.

Таким чином, враховуючи законність віднесення витрат з господарської діяльності у зв'язку з придбанням послуг з економічної безпеки, згідно Договору №62/06/2010/45 від 01.06.2010р., судова колегія, як і окружний суд, вважає правомірним віднесення підприємством позивача до складу свого податкового кредиту суми ПДВ в розмірі 26880 грн.

Крім того, в ході проведення спірної перевірки, контролюючим органом також було виявлено порушення позивачем вимог п.180.1 ст.180, п.185.1 ст.185, п.188,1 ст.188, п.201.4-201.201.7 ст.201 ПК України, внаслідок чого завищено податковий кредит по ПДВ на суму 8851 грн.

Так, податковий орган зазначає, що підприємствами МП «ТЕКОМ», ТОВ «ЕВРОДОР», ПП «СЕРВІС-ТРАНС-ПЛЮС», ТОВ «ЗІЗ-ГРУП», ТОВ «ІЯТОМ» та ПП Ф «СЕРГЕЙ» по розрахунках з позивачем не було відображено у складі своїх податкових зобов'язань в податкових деклараціях з ПДВ за відповідні періоди звітності, обсяг поставки у розмірі 53100 грн., у тому числі ПДВ у розмірі 8851 грн.

Проте, висновки податкового органу у спірному акті перевірки про нібито «безтоварний» характер зазначених операцій між позивачем та вказаними вище контрагентами фактично ґрунтується лише на припущеннях та на неправильній юридичній оцінці обставин справи, хоча повинні, в свою чергу, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України, грунтуватися виключно на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, що виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Так, зі змісту норм ПК України слідує, що ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому, слід зазначити, що такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку, яка, в свою чергу, стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Враховуючи вищевикладені та передбачені ПК України підстави та умови формування податкового кредиту платником податку, судова колегія доходить до висновку, що підприємством позивача, в даному випадку, було правомірно віднесено до складу свого податкового кредиту по ПДВ суми у розмірі 8851 грн., оскільки на підтвердження правомірності формування податкового кредиту, представником позивача надані договори з наведеними контрагентами, акти про вартість виконаних робіт, рахунки-фактури, а також належним чином оформлені видаткові та податкові накладні, які, в свою чергу, повністю підтверджують факт реального виконання цих угод. (т.4 а.с.157-183)

Крім того, судова колегія вважає ще раз зауважити, що згідно із п.п.36.1,36.5 ст.36, п.38.1 ст.38, п.44.1 ст.44, п.47.1 ст.47, п.49.2 ст.49 ПК України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є виключно персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе особисту відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку.

Таким чином, формування суб'єктом господарювання податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами (контрагентами).

Тобто діюче податкове законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Отже, не відображення вищезазначеними контрагентами позивача у складі податкових зобов'язань в податкових деклараціях з ПДВ за відповідні періоди звітності, обсягів поставки у розмірі 53100 грн., у тому числі ПДВ у розмірі 8851 грн., не може впливати на правомірність формування податкового кредиту ПАТ «Одеснафтопродукт».

Одночасно при цьому, слід вказати, що аналогічна правова позиція з цього питання вже неодноразово висловлювалась як Верховним Судом України, так і Вищим адміністративним судом України, зокрема, в постанові ВАСУ від 28.05.2014р. (справа №К/800/39823/13).

Далі, зі змісту спірного акту перевірки також вбачається, що ревізорами ДПІ було встановлено ще одно порушення - завищення підприємством позивача показників витрат в сумі 4043925 грн. за рахунок сум нарахованих додаткових платежів за кредитним договором. При цьому, відповідач наполягав на тому, що під час перевірки, позивачем не було надано розрахунку сум винагороди за користування кредитом та підтверджуючих первинних документів, що, в свою чергу, представник позивача, заперечував.

Судова колегія, уважно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, як і суд 1-ї інстанції, не може погодитися з такими висновками податкового органу, з огляду на наступне.

Так, судами обох інстанцій з матеріалів справи встановлено, що 27.12.2013р. між ПАТ «Одеснафтопродукт» та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №4О13835И із кредитним лімітом - 5000000 грн. (т.1 а.с.161-166).

Відповідно до умов п.А.6 цього Договору, за користування кредитними коштами позичальник сплачує відсотки по фіксованій ставці у розмірі 11.7% річних, що за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. складає - 467580,87 грн.

Також, по справі встановлено, що 29.07.2011р. між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено додаткову угоду до Кредитного договору №4О13835И (т.1 а.с.167-169), п1 якої було визначено формулу за якою позивач виплачує Банку винагороду за користування наданим кредитом.

Згідно деталізованого розрахунку винагорода за користування кредитом складає 4043924,82 грн. (т.1 а.с.170-177).

На підтвердження здійснення витрат у вигляді плати за користування кредитом Позивачем надано відповідну банківську виписку (т.3 а.с.120).

Як вже зазначалось вище, згідно із п.14.1.27 ПК України, «витрати» - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу.

А у відповідності до вимог п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи зазначені вище норми ПКУ та належне підтвердження позивачем факту здійснення витрат за рахунок сум нарахованих додаткових платежів за кредитним договором - винагороди за користування кредитом, спростовує висновки податкового органу про завищення Позивачем показників витрат в сумі 4043925грн.

Крім того, суд не погоджується і з висновками контролюючого органу щодо порушення підприємством позивачем приписів п.150.1. ст.150 п.3 підрозд. 4 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, відповідно до яких, ПАТ «Одеснафтопродукт» завищено від`ємне значення об'єкта оподаткування попереднього звітного періоду, відображеного у рядку 06.5 Декларацій "Від`ємне значення об'єкта оподаткування попереднього звітного (податкового) року (від`ємне значення рядка 07 податкової декларації за попередній звітний (податковий рік) та включені до рядку 06 Декларацій "Інші витрати" в сумі 12151333 грн., в т.ч. в розрізі періодів звітності: 2014р. - 12151333 грн., з огляду на наступне.

Так, як закріплено у п.57.3 ст.57 ПК України, обов'язок виконувати рішення контролюючого органу виникає у платника податків протягом 10 календарних днів після його узгодження.

Згідно із положеннями п.57.2 ст.57 ПК України, у разі коли відповідно до цього Кодексу або інших законів України контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків з причин, не пов'язаних з порушенням податкового законодавства, такий платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму податкового зобов'язання у строки, визначені у Кодексі, а якщо такі строки не визначено, то протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення про таке нарахування.

У разі ж коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (п.56.2 ст.56 ПКУ). Відповідно до ст.56.15 ст.56 цього ж Кодексу, скарга, подана із дотриманням строку, зупиняє виконання платником податків грошових зобов'язань (10 днів з дня отримання податкового повідомлення-рішення), визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження.

Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов'язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.

У відповідності до вимог п.56.18. ст.56 ПК України, з урахуванням строків давності, визначених ст.102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду із позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу, грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Пунктом 60.1.4. п. 60.1. ст.60 ПК України передбачено, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу.

Від`ємне значення об'єкта оподаткування у сумі 12151 333 грн. (у т.ч. 11867580 грн.) повторно (двічі) зменшено в ППР № від 01.12.2014 р., яке на цей час скасоване рішенням Одеського апеляційного адміністративного суду у справі №815/2634/15, яке набрало законної сили 11.08.2016 року.

Таким чином, за вказаних обставин, висновки податкового органу про завищення позивачем від`ємного значення об'єкта оподаткування попереднього звітного періоду є необґрунтованими та безпідставними.

Вищенаведене вказує на невідповідність дій контролюючого органу приписам чинного податкового законодавства України та невмотивованість і надуманість обставин, які послугували підставою для винесення на адресу підприємства позивача оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

І на останнє, судова колегія приймає до уваги та ще раз вважає за необхідне наголосити на тому, що згідно з вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України), а відповідно до ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має виключно індивідуальний характер (т.б. діє принцип персональної відповідальності). Тобто, якщо контрагент позивача або його контрагенти у 2-й чи 3-й ланках ланцюга, не виконали своїх податкових зобов'язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

При чому, слід зазначити, що вищенаведені висновки узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України при вирішенні спорів цієї категорії та практикою Європейського Суду з прав людини (наприклад, рішення у справах "Булвес" АД проти Болгарії", "Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії").

З урахуванням вищезазначених обставин та оцінивши надані сторонами докази в ії сукупності, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність, недоведеність і передчасність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідача від 22.02.2016 року № та №, в зв'язку із чим, останні дійсно підлягають скасуванню.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко