Справа № 826/19987/15
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2017 року м. Київ К/800/32593/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді: Олендер І.Я.
Приходько І.В.,
за участю секретаря:Калініна О.С.,
за участю представників
позивача:Остапчук М.Г., Андраш А.О.,
відповідача: Хітька В.М., Яцюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС України

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року

у справі №826/19987/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал»

до Міжрегіонального Головного управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Міжрегіонального Головного управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 11 листопада 2015 року позовні вимоги задовольнив, визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення форми «Р» від 29 липня 2015 року № , № , рішення про застосування штрафних санкцій від 29 липня 2015 року № , податкове повідомлення-рішення форма «Р» від 29 липня 2015 року №, податкове повідомлення-рішення форма «П» від 29 липня 2015 року №, податкове повідомлення-рішення форма «Р» від 29 липня 2015 року № та від 29 липня 2015 року № .

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 15 листопада 2016 року скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29 липня 2015 року №, яким визначено грошові зобов'язання з транспортного податку юридичних осіб у розмірі 170,00 грн. та прийняв у цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач на адресу суду касаційної інстанції надіслав письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача, за змістом яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду попередньої інстанції - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Працівники контролюючого органу провели виїзну позапланову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 28 квітня 2014 року та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 серпня 2012 року по 28 квітня 2015 року, про що склали акт від 09 липня 2015 року №724/28-10-43-10/26333064, яким встановили порушення позивачем вимог:

- підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 та пункту 135.2, підпункту 135.4.2 пункту 135.4 статті 135, з врахуванням положень пункту 44.1 та пункту 44.2 Податкового кодексу України, у результаті чого не включено до складу доходів суму винагороди, передбаченої умовами договору купівлі-продажу прав вимоги, у складі оплати за відступлення права вимоги від ПАТ «ПУМБ», що призвело до заниження податку на прибуток на 10 598 618,12 грн.;

- абзацу «а» пункту 185.1 статті 185, пункт 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 189.9 статті 189, з урахуванням положень підпункту 14.1.185 та підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14, що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість на 14 487 493,97 грн.;

- абзацу «б» пункту 176.2 статті 176, з урахуванням підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, у результаті чого подано податкові розрахунки про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, і сум утриманого з них податку за період з І кварталу 2014 року по IV квартал 2014 року з недостовірними відомостями та з помилками;

- підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.1.1 пункту 168.1, пункту 168.4 статті 168, абзацу «а» пункту 171.2 статті 171, статті 176 Податкового кодексу України, у результаті чого не нараховано, не утримано та не сплачено до бюджету податок з доходів фізичних осіб у розмірі 29 228 287,10 грн.

- підпункту 267.6.4 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України, що призвело до несвоєчасної подачі розрахунку транспортного податку на 2015 рік;

- абзацу 2 частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у частині неповної сплати єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів) та порушено порядок сплати єдиного внеску, в тому числі, при отриманні коштів на виплату заробітної плати (авансових внесків), та пункту 2 статті 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у частині прийняття банком платіжних доручень та інших розрахункових документів на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок за період з серпня 2012 року по вересень 2014 року у розмірі 110 790,07 грн.;

- пункту 69.2 статті 69 Податкового кодексу України та підпункту 2.1 пункту 2 «Порядку подання повідомлень про відкриття/закриття рахунків платників податків у банках та інших фінансових установах до контролюючих органів», затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 26 грудня 2013 року №853, у результаті чого несвоєчасно повідомлено податковий орган в районах файлами в електронному вигляді через Інформаційний портал Міністерства доходів і зборів України про закриття рахунків по суб'єктам підприємницької діяльності.

За результатами проведеної перевірки контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 29 липня 2015 року № , яким визначив позивачу грошові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами із доходів платника податку інших ніж заробітна плата у розмірі 50 624 290,00 грн., з яких за основним платежем - 29 228 287,10 грн. та штрафні (фінансові) санкції - 21 396 002,90 грн.; № , яким визначив грошові зобов'язання з єдиного соціального внеску у розмірі 16 753,22 грн., з яких штрафні (фінансові) санкції - 16 753,22 грн.; № , яким визначив грошові зобов'язання з єдиного соціального внеску у розмірі 1 675,32 грн., з яких штрафні (фінансові) санкції 1 675,32 грн.; № , яким визначив грошові зобов'язання з податку на прибуток банківських організацій у розмірі 13 248 272,00 грн., з яких за основним платежем - 10 598 618,12 грн. та штрафні (фінансові) санкції 2 649 654,53 грн., №, яким зменшив суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 12 973 378,00 грн.; №, яким визначив грошові зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 16 554 777,14 грн., з яких за основним платежем - 13 243 821,71 грн. та штрафні (фінансові) санкції - 3 310 955,43 грн.; № , яким визначив грошові зобов'язання з транспортного податку юридичних осіб у розмірі 170,00 грн., з яких штрафні (фінансові) санкції - 170,00 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Щодо правомірності прийнятих контролюючим органом податкових повідомлень-рішень від 29 липня 2015 року № форма «Р» та № форма «П» слід зазначити наступне.

Фактичною підставою для прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень слугували висновки податкового органу про те, що позивачем двічі (у складі отриманої сплати купівельної ціни за договором відступлення права вимоги від 20 жовтня 2011 року №440/27 та за окремим договором про надання послуг з адміністрування (управління) заборгованості від 20 жовтня 2011 року №533/09) отримано суму винагороди, що передбачено умовами договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2011 року №440/27 та договору про надання послуг з адміністрування (управління) заборгованості від 20 жовтня 2011 року №533/09.

Відтак, відповідач вважає, що позивачем не включено до складу доходів суми винагороди, передбаченої умовами договору купівлі-продажу прав вимоги, у складі оплати за відступлення прав вимоги від ПАТ «ПУМБ», що призвело до заниження доходів на 63 853 618,87 грн., у тому числі по періодах.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між позивачем (Продавець), з однієї сторони, та ПАТ «ПУМБ» (Покупець), з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу права вимоги від 20 жовтня 2011 року №440/27, відповідно до умов якого Покупець придбаває право вимоги заборгованості фізичних осіб - позичальників перед Банком. Продаж здійснювався стосовно непростроченої заборгованості за ціною, що дорівнює балансовій вартості наданих кредитів.

У відповідності до вимог пункту 1.1 договору №440/27, кожна окрема угода укладається шляхом прийняття покупцем пропозиції продавця. Якщо інше не зазначено в даному договорі, умови даного договору вважаються включеними до кожної пропозиції.

Також, між вказаним сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги №440/27, відповідно до якої викладено в новій редакції пункт 7.1 «Після відступлення права вимоги по даному договору продавець буде здійснювати подальше управління чи обслуговування заборгованостями боржників на умовах і в порядку, визначеному сторонами в окремому договорі. При цьому, за домовленістю сторін, винагорода продавця за здійснюване ним управління чи обслуговування права вимоги є частиною купівельної ціни, якщо сторони не договоряться про інше в письмовій формі.»

Крім того, між позивачем (Банк), з однієї сторони, та ПАТ «ПУМБ» (Клієнт), з іншої сторони, укладено договір про надання послуг від 20 жовтня 2011 року №533/09, відповідно до умов договору Клієнт придбаває право вимоги заборгованості фізичних осіб - позичальників перед Банком. Продаж здійснювався стосовно непростроченої заборгованості за ціною, що дорівнює балансовій вартості наданих кредитів.

Суди попередніх інстанцій, дослідивши копію пропозиції від 21 січня 2013 року № 16, відповідно до якої здійснена операція купівлі-продажу прав вимог, зазначених у реєстрі боржників, дійшли висновку, що згідно умов вказаної пропозиції, позивач зобов'язався передати ПАТ «ПУМБ» за ціною, вказаною у ній, лише права вимоги. При цьому, посилання на те, що до складу ціни прав вимоги входить вартість послуг з управління і обслуговування правами вимоги у пропозиції - відсутні.

Пункт 153.5 статті 153 Податкового кодексу України встановлює особливості оподаткування операцій з відступлення права вимоги та передбачає, що з метою оподаткування платник податку веде облік фінансових результатів операцій від проведення операцій з продажу (передачі) або придбання права вимоги зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари, виконані роботи чи надані послуги третьої особи, зобов'язань за фінансовими кредитами, а також за іншими цивільно-правовими договорами.

При першому відступленні зобов'язань витрати, понесені платником податку - першим кредитором, визначаються в розмірі договірної (контрактної) вартості товарів, робіт, послуг, за якими виникла заборгованість, за фінансовими кредитами - у розмірі заборгованості за даними бухгалтерського обліку на дату здійснення такого відступлення, відповідно до вимог цього Кодексу, а за іншими цивільно-правовими договорами - у розмірі фактичної заборгованості, що відступається. До складу доходів включається сума коштів або вартість інших активів, отримана платником податку - першим кредитором від такого відступлення, а також, сума його заборгованості, яка погашається, за умов, що така заборгованість була включена до складу витрат, згідно з вимогами цього Закону.

Якщо доходи, отримані платником податку від наступного відступлення права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника) або від виконання вимоги боржником, перевищують витрати, понесені таким платником податку на придбання права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника), отриманий прибуток включається до складу доходу платника податку.

Якщо витрати, понесені платником податку на придбання права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника), перевищують доходи, отримані таким платником податку від наступного відступлення права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника) або від виконання вимоги боржником, від'ємне значення не включається до складу витрат або у зменшення отриманих прибутків від здійснення інших операцій з продажу (передачі) або придбання права вимоги зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги третьої особи.

Відтак, позивач, як первинний кредитор, що відступає фінансові кредити, у податковому обліку у витратах повинен відобразити суму заборгованості по кредитах за даними бухгалтерського обліку на дату здійснення такого відступлення, а в доходах - суму отриманих коштів від ПАТ «ПУМБ».

Відповідно до умов договору купівлі-продажу прав вимоги від 20 жовтня 2011 року №440/27 та додатків до нього у вигляді пропозицій, сума заборгованості, що відступалася новому кредитору, дорівнювала сумі коштів які позивач отримував від покупця.

Отже, суди попередніх інстанцій обґрунтовано встановили, що за договором №440/27 та додатків до нього у вигляді пропозицій позивач не отримав доходу, який підлягає декларуванню.

Натомість, дохід у вигляді винагороди за надані послуги з управління і обслуговування прав вимоги за договором від 20 жовтня 2011 року № 533/09 був належним чином задекларований позивачем.

З огляду на викладене, обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що статті договорів не передбачають можливість отримання позивачем подвійної винагороди при здійсненні управління і обслуговування заборгованостями боржників, права вимоги за якими відступлені, оскільки вказані договори є окремими договорами купівлі-продажу прав вимоги, містять чіткі і узгоджені між собою умови щодо оплати послуг управління і обслуговування прав вимоги, що відступаються.

Правомірність податкового повідомлення-рішення від 29 липня 2015 року № обґрунтована податковим органом тим, що операції з надання позивачем послуг з управління заборгованостями фізичних осіб-боржників, права вимоги до яких були відступлені, є об'єктом оподаткування податком на додану вартість. За висновками контролюючого органу, позивач після відступлення прав вимоги до фізичних осіб-боржників, втратив статус фінансової установи, що надала кредит.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій скасовуючи вказане податкове повідомлення-рішення, виходили з того, що при передачі первісним кредитором прав за кредитним договором не відбувається зміна його статусу як особи, яка безпосередньо надала такий кредит. У свою чергу, новий кредитор, який придбав права вимоги стосовно кредиту, не може вважатися особою, яка надала кредит.

Відповідно до підпункту 196.1.5 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України, операції з надання послуг управління правами вимоги за фінансовими кредитами фінансових установ, особою, що надала такі кредити, не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Враховуючи вказане, у позивача відсутній обов'язок щодо оподаткування податком на додану вартість операцій з надання послуг з управління заборгованостями фізичних осіб-боржників, права вимоги до яких, були відступлені банком іншим особам.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що однією з підстав для нарахування позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість слугував висновок податкового органу про те, що протягом перевіряємого періоду позивачем було здійснено ліквідацію (списання) основних засобів та поліпшень орендованих приміщень за самостійним рішенням платника з залишковою балансовою вартістю на момент ліквідації 2 774 750,69 грн. Відповідач вважає, що така ліквідація для цілей оподаткування податком на додану вартість має розглядатися як постачання товарів за звичайними цінами, але не нижче балансової вартості на момент ліквідації.

Вказаний висновок обґрунтовано тим, що документи, які підтверджують знищення, розібрання або перетворення основних виробничих або невиробничих засобів, поліпшень орендованих приміщень, списаних (ліквідованих) у січні та березні 2015 року, у інший спосіб, внаслідок чого, вони не можуть використовуватися за первісним призначенням, не були додані ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» до декларацій з податку на додану вартість за відповідні періоди, в яких здійснювалася ліквідація основних засобів та поліпшень орендованих приміщень.

Так, відповідно до пункту 189.9 статті 189 Податкового кодексу України, у разі якщо основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються за самостійним рішенням платника податку, така ліквідація для цілей оподаткування розглядається як постачання таких основних виробничих або невиробничих засобів за звичайними цінами, але не нижче балансової вартості на момент ліквідації.

Норма цього пункту не поширюється на випадки, коли основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються, у зв'язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення основних виробничих або невиробничих засобів, що підтверджується, відповідно до законодавства, або коли платник податку подає контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення основних виробничих або невиробничих засобів у інший спосіб, внаслідок чого, вони не можуть використовуватися за первісним призначенням.

Вказана норма права передбачає, що випадками, за яких не діють правила, передбачені пунктом 189.9 статті 189 Податкового кодексу , є:

- ліквідація основних виробничих або невиробничих засобів у зв'язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили;

- ліквідація в інших випадках, коли вона здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення основних виробничих або невиробничих засобів, що підтверджується відповідно до законодавства;

- ліквідація внаслідок знищення, розібрання або перетворення основних виробничих або невиробничих засобів у інший спосіб, внаслідок чого вони не можуть використовуватися за первісним призначенням.

Разом з тим, положення пункту 189.9 статті 189 Податкового кодексу України не передбачають, що документ, який підтверджує настання такого випадку платник податків зобов'язаний додати до податкової декларації з податку на додану вартість.

Крім того, висновок відповідача про те, що позивач зобов'язаний був додати відповідні документи до декларації з податку на додану вартість суперечить Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, що затверджений наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966.

Перелік додатків до податкової декларації з податку на додану вартість визнаний у пунктів 10 розділу ІІІ вказаного Порядку, серед яких документ, що підтверджує настання обставин, зазначених у абзаці другому пункту 189.9 статті 189 Податкового кодексу України відсутній.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем було здійснення списання основних засобів, необоротних активів та поліпшення орендованих приміщень тих відділень, які територіально знаходилися в зоні АТО.

З огляду на те, що така ліквідація відбулася внаслідок незалежних від позивача обставин, висновок податкового органу про те, що така ліквідація для цілей оподаткування має розглядатися як постачання основних виробничих або невиробничих засобів за звичайними цінами, але не нижче балансової вартості на момент ліквідації - суперечить абзацу другому пункту 189.9 статті 189 Податкового кодексу України, а відтак безпідставним є донарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість у цій частині.

Підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення 29 липня 2015 року № слугував висновок податкового органу про те, що позивач у період з 01 січня 2013 року по 28 квітня 2015 року не забезпечив утримання та перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб із отриманого додаткового блага у вигляді прощення кредитної заборгованості клієнтів.

Відповідач встановив, що у перевіряємий період протоколами засідання Правління позивача було прийнято рішення про списання безнадійної кредиторської заборгованості по кредитах фізичних осіб, у яких прострочка основної суми платежу і/або відсотків і/або комісії перевищує відповідну кількість днів.

Судами встановлено, що зазначеними протоколами передбачалося списання заборгованості за рахунок резерву та її подальший облік на позабалансовому рахунку, що не було досліджено податковим органом під час перевірки.

Відповідно до підпункту 159.4.1 пункту 159.4 статті 159 Податкового кодексу України, за рахунок створеного страхового резерву банк відшкодовує заборгованість, яка визначена безнадійною, відповідно до методики, встановленої Національним банком України.

Правила відшкодування (списання) банками України, згідно з пунктами 159.2 та 159.4 статті 159 Податкового кодексу України, за рахунок створеного страхового резерву заборгованості, яка визначена безнадійною відповідно до методики, установленої Національним банком України, визначені у Порядку відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року №172.

Відповідно до вказаного Порядку, Банк має право відшкодувати (списати) за рахунок резерву заборгованість, яка визначена безнадійною, відповідно до нормативно-правових актів Національного і банку України. Банк у разі відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості за основним боргом одночасно відшкодовує (списує) за рахунок резерву нараховані проценти та комісії за такою заборгованістю. Банк відображає в бухгалтерському обліку відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України з бухгалтерського обліку.

У відповідності до пункту 7 Порядку, відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента. Банк зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

З огляду на те, що позивачем не здійснювалося припинення зобов'язань шляхом анулювання (прощення) боргів фізичним особам, безпідставними є висновки відповідача про отримання позивачем додаткового блага яке підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб.

Підставою для прийняття рішень від 29 липня 2015 року № та № слугував висновок податкового органу про те, що позивач під час виплати заробітної плати порушив пропорційне перерахування єдиного внеску, передбачене абзацом другим частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», яким передбачено, що під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум платники внеску зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Перевіркою позивача встановлено, що розмір авансових платежів, розрахований відповідачем, виходячи із розміру заробітної плати, був більшим, ніж розмір авансових платежів, сплачених позивачем при виплаті заробітної плати за серпень 2012 року, серпень 2013 року, квітень, травень, липень та вересень 2014 року.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що розбіжність у розрахованій відповідачем сумі авансового внеску та сумі авансового внеску, розрахованій і сплаченій позивачем, виникла внаслідок неврахування податковим органом максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для позивача на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі, в натуральній формі, що визначаються, відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Разом з тим, частиною третьою статті 7 вказаного Закону передбачено, що нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що при розрахунку єдиного соціального внеску, що підлягає сплаті із доходу, зокрема Желфняка О.О., відповідачем не враховано максимальну величину бази нарахування єдиного внеску, як не було її враховано податковим органом у відношенні інших працівників позивача, з доходів яких вираховувалось єдиний соціальний внесок протягом серпня 2012 року - вересня 2014 року.

Відтак висновок податкового органу про не перерахування в повному обсязі єдиного внеску, за що до останнього застосовано штрафні (фінансові) санкцій, спростовується викладеним.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та скасування вказаних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС України залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року у справі №826/19987/15 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.

Судді:Олендер І.Я.
Приходько І.В.