Справа № 802/1918/15-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року м. Київ К/800/18608/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Заїки М.М., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, ОСОБА_4 про визнання дій незаконними та стягнення коштів, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2016 року, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - ПАТ) звернулося з позовом до Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - ДВС), треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, ОСОБА_4, у якому просило визнати незаконними дії щодо неперерахування грошових коштів, отриманих від реалізації конфіскованого майна, що було предметом застави та стягнути з Державного бюджету України 39154, 53 грн., шляхом їх безспірного списання на свою користь органом державної казначейської служби України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що під час примусового виконання вироку суду, в частині конфіскації майна ОСОБА_4, у 2014 році шляхом електронних торгів було реалізовано транспортний засіб марки ВАЗ 211140, 2009 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1, що був предметом застави за кредитним договором від 20 жовтня 2009 року, укладеним між ПАТ та засудженим ОСОБА_4 Таким чином, враховуючи положення частини 2 статті 57 Закону України «Про заставу», ПАТ отримало право на відшкодування збитків, заподіяних заставодержателю внаслідок здійснення цієї конфіскації. Проте, всупереч наведеним положенням законодавства відповідач не вжив заходів задля забезпечення відшкодування збитків позивачу, а також не вчинив усіх дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», внаслідок чого позивач просив про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10 травн я 2016 року, закрито провадження у справі з підстав непідвідомчості спору суду адміністративної юрисдикції.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати судові рішення, а справу направити для продовження розгляду.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла про залишення скарги без задоволення з таких підстав.

Закриваючи провадження в справі, суди попередніх інстанцій, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства і така має розглядатись за правилами Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК).

Судами встановлено 30 жовтня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «П люс банк», правноступником якого є позивач та третьою особою у справі - ОСОБА_4 було укладено кредитний договір на суму 51 049,45 грн. для придбанн я транспортного засобу. Для за безпечення виконання зобов'я зання між сторонами також бул о укладено договір застави ць ого транспортного засобу мар ки ВАЗ 211140, 2009 року випуску, реє страційний № НОМЕР_1.

В подальшому, зазначений автомобіль, було реалізовано на електронних торгах в межах виконання вироку суду віднос но засудженого ОСОБА_4, в частині конфіскації належного йому майна в дохід держави, а к ошти від такої реалізації в су мі 39 154,53 грн. були перераховані до Державного бюджету України. Виконавче провадження закрито 25 березня 2015 року у зв'язку з повним його виконанням.

Як вбачається з матеріал ів справи, спір сторін за своєю суттю зводиться до відшкодування збитків, заподіяних під час виконавчого провадження в частині примусового виконання вир оку суду щодо конфіскації май на, яке було предметом застави в ПАТ.

Так, згідно вимог частини 2 статті 57 Закону України «Про заставу» у разі вжиття державою заходів до примусового вилучення заставленого майна або майнових прав (націоналізація, реквізиція, конфіскація, накладення секвестру, а також інших з аходів, аналогічних за своїми наслідками), держава відшкодо вує збитки, заподіяні заставо держателю внаслідок здійсне ння цих заходів.

Тобто, зазначеною імперативною норою Закону встановлено право заставодержателя, яким в даному випадку є ПАТ, на відшкодування певних збитків.

Вирішуючи питання підвідомчості спору, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що наявність права ПАТ на відшкодування спірних збитків, не залежить від правомірності вчинення виконавчих дій під час виконання вироку в частині конфіскації майна, що було предметом застави.

Статтею 17 Закону України «Про виконавче провадженн я» встановлено, що примус ове виконання рішень здійсню ється державною виконавчою с лужбою на підставі виконавчи х документів, визначених цим З аконом.

Згідно із частиною четвертою статті 19 цього Закону під час пред'явлення вико навчого документа або його ду бліката до виконання разом з н им подаються: 1) у разі виконання рішення про конфіскацію майна засудженого за вироком суду - копія опису майна і копія вир оку. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що о пис майна не проводився.

Відповідно д о статті 48 Кримі нально-виконавчого кодексу У країни суд, який постановив вирок, що передбачає як дод аткове покарання конфіскаці ю майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і ко пію вироку для виконання цент ральному органу виконавчої в лади, що реалізує державну пол ітику у сфері організації при мусового виконання рішень су дів та інших органів (посадови х осіб), про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майн а не проводилось. Виконання по карання у виді конфіскації ма йна здійснюється центральни м органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері організації примусово го виконання рішень судів та і нших органів (посадових осіб), за місцезнаходженням майна відповідно до Закону У країни «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 49 Кримінально-в иконавчого кодексу України, конфіскації підлягає ма йно, що є власністю засудженог о, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб'єктів господарської діяльності, гроші, цінні папе ри та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління.

Проте, наведеними положеннями Закону не встановлено по рядок оскарження заставодержателем рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні вироків, у т ому числі тих, що стосуються конфіскації майна.

Таке право заставодержателя регулюється спеціальним Законом України «Про заставу» та законодавством, що передбачає захист прав на предмет застави, у разі порушення договірних зобов'язань.

При цьому, жодних порушень Закону України «Про виконавче провадження» з боку державного виконавця під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна ОСОБА_4 і порушення цим прав ПАТ, з матеріалів справи не вбачається.

У відповідності з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністра тивного судочинства України , завданням адміністративног о судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на викон ання делегованих повноважен ь.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи без діяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; о бґрунтовано, тобто з урахуван ням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (не упереджено); добросовісно; роз судливо; з дотриманням принци пу рівності перед законом, зап обігаючи несправедливій дис кримінації; пропорційно, зокр ема з дотриманням необхідног о балансу між будь-якими неспр иятливими наслідками для пра в, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з ураху ванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; св оєчасно, тобто протягом розум ного строку.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції - публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За приписами частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом частин и 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України у поєднанні з вимогою про вирішення публічно-правового спору можуть бути заявлені вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок протиправних рішень, дій чи бездіяльності саме відповідача-суб'єкта владних повноважень.

Тобто, виходячи з буквального тлумачення цієї законодавчої норми, задоволення судом позовних вимог про відшкодування шкоди, заподіяної позивачу протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, можливе лише у разі встановленн я судом протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності та наявності прямого причинного зв'язку між ними та заподія ною шкодою. Постановле ння адміністративним судом р ішення про стягнення на корис ть позивача шкоди, завданої йо му рішеннями, діями чи бездіял ьністю відповідача-суб'єкта в ладних повноважень, може мати місце лише у разі їх визнання судом протиправними.

У відповідності з частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

При вирішенні підвідомчості даного спору слід виходити з способу захисту, обраного позивачем та суті позовних вимог в частині стягнення збитків. При цьому скарження дій дер жавного виконавця є похідним від зазначеного і до предмету спору не відноситься, оскільк и будь-яких протиправних дій с аме органом ДВС судом не встан овлено.

Згідно статті 1 ГПК України, підприємства, установи, орг анізації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства т а організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи те, що позовні вимоги за своєю суттю зводяться до стягнення збитків позивачем з Державного бюджету України, суди дійшли правильного висновку, що даний спір за своєї юридичною природою не є публічно-правовим, а отже й не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та віднесений до юрисдикції господарського суду.

У відповідності з пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Виходячи з наведеного, суди дійшли правильного висновку про закриття провадження у справі, їх рішення відповідають дійсним обставинам справи та нормам процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: М.М. Заїка

Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк