Справа № 3546/11/2170
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2011-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2011 р. Справа № 2-а-3546/11/2170

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Кравченко К.В.,

при секретарі: Сердюк О.О.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

публічного акціонерного товариства «Бериславський елеватор»

до державної податкової інспекції у Бериславському районі

про скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

В червні 2011 року публічне акціонерне товариство «Бериславський елеватор» (далі позивач) звернулось до суду з позовом до державної податкової інспекції у Бериславському районі (надалі - ДПІ, відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення від 10.06.2011 р. № 000461600, яким позивачу визначені податкові зобовязання по податку на додану вартість на суму 447,50 грн., у тому числі 358 грн. за основним платежем та 89,5 грн. - за штрафними санкціями.

Спірне рішення винесено на підставі акту від 07.06.2011р. №274/23-2/00956595 про результати документальної невиїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаєморозрахунках з ПП «Мін Агро» з 01.12.2010р. по 31.12.2010р..

За висновками акту перевірки позивачем порушені ряд статей Цивільного кодексу України (ст.203, 215, 626, 628 та інш.) в частині вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, в грудні 2010 року із постачальником ПП «Мін-Агро» на суму ПДВ 125966 грн., та з покупцями ТОВ СП «Нібулон» на суму ПДВ 122808 грн. і ДП «Ескорт Агро» на суму ПДВ 2800 грн.. Також ДПІ стверджує, що в порушення п.7.4.3 п.7.4 ст. Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.97р. №168/97-ВР встановлено завищення податкового кредиту за грудень 2010 року та заниження нарахованої суми ПДВ до сплати на суму 358 грн.

Такі висновки ДПІ в акті перевірки обґрунтовує тим, що проведені позивачем у грудні 2010 року господарські операції із ПП «Мін-Агро» по придбанню соняшника, пшениці та ячменю, за якими позивач формував податковий кредит грудня 2010 року, не носили реального характеру і товару за ними не могло бути поставлено, а тому позивач безпідставно включив до податкового кредиту грудня 2010 року суму ПДВ в розмірі 125966 грн. по придбанню товару у ПП «Мін-Агро», а до податкових зобовязань безпідставно включив ПДВ у розмірі 125608 грн. по реалізації цього товару в адрес ТОВ СП «Нібулон» та ДП «Ескорт Агро».

Згідно позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні, позивач не погоджується з висновками акту перевірки та спірним рішенням з тих підстав, що придбання у ПП «Мін-Агро» товару (соняшник, пшениця, ячмінь), є цілком законними операціями, а накладні та податкові накладні, що оформлені вказаним продавцем по цим операціям, відповідають вимогам законодавства, і є підставою для включення ПДВ за цими накладними до податкового кредиту декларацій з ПДВ.

Відповідач надав суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог, і посилається на правомірність висновків акту перевірки та законність спірного повідомлення-рішення.

Позиції сторін були підтримані їх представниками під час судового розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного.

Предметом перевірки ДПІ за актом від 07.06.2011р. №274/23-2/00956595 стали проведені позивачем в грудні 2010 року операції позивача лише з одним постачальником ПП «Мін-Агро».

За результатами цього акту перевірки ДПІ винесла одне податкове повідомлення-рішення від 10.06.2011 р. № 000461600, яким нарахувала позивачу податкові зобовязання з ПДВ на суму 358 грн. - за основним платежем та на суму 89,50 грн. за штрафними санкціями.

Як вбачається з акту перевірки (розділ 6 стор.17), підставою для такого нарахування стали висновки ревізора про «заниження задекларованої суми позитивного значення різниці між сумою податкового зобовязання та податкового кредиту поточного періоду, та відповідно суми нарахованої до сплати ВАТ «Бериславський елеватор» за грудень 2010 року на суму 358 грн.».

При цьому ревізор не визначає конкретні господарські операції, за якими позивач невірно відобразив у декларації з ПДВ за грудень 2010 року суми податкового кредиту або ж податкових зобовязань.

Разом з тим, аналіз інших положень акту перевірки та пояснення представників ДПІ в судовому засіданні свідчать про те, що сума 358 грн. - це різниця між сумою податкового кредиту по операціям із придбання товару у ПП «Мін-Агро» (125966 грн.) та сумою податкових зобовязань (125608 грн.) по операціям із реалізації товарів в адрес ТОВ СП «Нібулон» (122808 грн.) і ДП «Ескорт Агро» (2800 грн.), які ДПІ визнала недійсними.

Вищезазначені висновки податкового органу щодо недійсності задекларованих позивачем за грудень 2010 року сум податкового кредиту по ПП «Мін-Агро» та сум податкових зобовязань по ТОВ СП «Нібулон» і ДП «Ескорт Агро», а також щодо заниження за цей період на 358 грн. суми ПДВ до сплати в бюджет, суд оцінює з точки зору відповідності викладених в цьому акті перевірки обставин постачання товару позивачу фактичним обставинам справи, які встановлені в ході судового розгляду даної справи, а також з точки зору узгодженості цих висновків з положеннями податкового законодавства.

Згідно пункту 1.7 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.97 р. №168/97 податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Податкове зобов'язання - загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, що визначена згідно з цим Законом (п.1.6. Закону №168/97).

На час проведення позивачем вищезазначених операцій порядок формування платником податку податкового кредиту був встановлений пунктом 7.4 ст. 7 Закону № 168/97.

Згідно абзацу першого підпункту 7.4.1 пунктом 7.4 ст. 7 Закону № 168/97 податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт /послуг/ - актом прийняття робіт /послуг/ чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт /послуг/ /підпункт 7.4.5 цього ж пункту/.

Відповідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.5 ст. 7 названого Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів /робіт, послуг/, дата виписки відповідного рахунку /товарного чека/ - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів /робіт, послуг/.

Таким чином, виходячи із приписів вищевказаної норми закону, лише відсутність податкової накладної безспірно позбавляє платника податку права на включення до податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум ПДВ у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг).

До матеріалів справи позивачем долучені копії видаткових та податкових накладних на поставку соняшника, пшениці 2-го класу та ячменю від ПП «Мін-Агро» в адрес позивача, на які посилається ДПІ в акті перевірки, а також банківські виписки, які підтверджують факти проведених позивачем оплат вказаному постачальнику вартості отриманого товару з урахуванням податку на додану вартість згідно вищезазначених видаткових та податкових накладних.

ДПІ в акті перевірки не посилається на невідповідність вимогам законодавству податкових накладних, за якими позивач формував податковий кредит, не вказує на неправильність складання позивачем податкових декларацій з ПДВ, а також не посилається на відсутність фактичної сплати позивачем ПДВ у складі ціни товарів.

Факт того, що на момент вказаних господарських операцій ПП «Мін-Агро» мало право на виписку податкових накладних і було зареєстровано як платники податку на додану вартість, не оспорювався відповідачем ні в акті перевірки, ні в ході розгляду справи.

Таким чином, належними доказами підтверджено той факт, що на момент проведення перевірки у позивача в наявності були всі необхідні первинні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку, для включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість по операціям з ПП «Мін-Агро», які визначені позивачем у податковій декларації з ПДВ за перевіряємий період.

Згідно пп.7.3.1. п.7.3 ст.7 Закону №168/97 датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку;

або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Позивачем документально підтверджено також і правомірність віднесення до своїх податкових зобовязань з ПДВ за грудень 2010 року сум цього податку за фактом реалізації позивачем в цьому місяці зернових культур в адрес ТОВ СП «Нібулон», ДП «Ескорт Агро», які ДПІ вважає недійсними.

Аналіз наданих позивачем документів свідчить про дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та податкових зобовязань з податку на додану вартість по операціям з ПП «Мін-Агро», ТОВ СП «Нібулон» та ДП «Ескорт Агро» в грудні 2010 року.

За змістом статті 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Будь-які первинні документи (у тому числі договори, накладні, податкові накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Суд зазначає, що наявність у позивача належно оформлених документів, які відповідно до Закону №168/97 необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, і сплата позивачем вартості товару з податком на додану вартість є обовязковими, але не вичерпними підставами для висновку про правомірне декларування податкового кредиту.

Для встановлення обґрунтованості декларування платником податку податкового кредиту суду необхідно встановити також наступні обставини:

- реальність здійснення господарських операцій, суми за якими віднесені до податкового кредиту;

- наявність у продавців товарів, робіт (послуг), які видавали податкові накладні, спеціальної податкової правосуб'єктності;

- віднесення до складу податкового кредиту лише сум, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), що підлягають використанню у господарській діяльності платника податку;

В акті перевірки та в ході судового розгляду ДПІ посилалось на відсутність реальних господарських операцій, тобто на «безтоварність» операцій по ланцюгу постачання позивачу товару від ПП «Мін-Агро» до позивача.

З метою дослідження реальності господарських операцій позивача з придбання зернових культур ПП «Мін-Агро» судом вживались заходи, направлені на перевірку висновків ДПІ про фіктивність поставок від вказаного постачальника.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців по приватному підприємству «Мін-Агро»станом станом на 07.10.2011р. дане підприємство є зареєстрованим, статус відомостей про цю юридичну особу підтверджено, місцезнаходження АДРЕСА_1, керівник та засновник ОСОБА_4.

Судом в якості свідка був допитаний керівник ПП «Мін-Агро» - ОСОБА_4, який суду пояснив, що його підприємство в грудні 2010 року дійсно реалізовувало позивачу зернові (соняшник, пшеницю та ячмінь). При цьому поставки здійснювались автотранспортом на вказаний позивачем зернозберігальний склад філії Камянка-Дніпровська ТОВ СП «Нібулон».

Факти перевезення зернових культур на філію «Камянка-Дніпровська» ТОВ СП «Нібулон» підтверджені позивачем копіями товарно-транспортних накладних.

Надані суду докази не підтверджують твердження ДПІ про недійсність правочинів позивкача із ПП «Мін-Агро» та безтоварність задекларованих позивачем операції із цим постачальником, а навпаки свідчать про те, що господарські операції із цим постачальником носили реальний характер.

Окремо слід зазначити, що стаття 215 ЦК України, на порушення якої вказує ДПІ, розрізняє нікчемні та оспорювані правочини.

Так, згідно цієї статті ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, нікчемним визнається правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Оскільки недійсність таких правочинів визначена безпосередньо у правовій нормі, то вони вважаються недійсними з моменту їхнього укладання, незалежно від пред'явлення позову та рішення суду. Тобто в цьому випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Іншим видом недійсних правочинів є оспорювані правочини, відмінність яких від нікчемних полягає в тому, що оспорювані правочини припускаються дійсними, проте їх дійсність може бути оспорена стороною правочину або іншою зацікавленою особою.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

З цією нормою ЦК України узгоджуються і положення ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, за якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вказані норми Цивільного та Господарського кодексів України не тільки не містять прямої вказівки на нікчемність правочину, укладеного з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, а навпаки, вказують на його оспорюваність.

З наведеного слідує, що оскільки недійсність вчинених позивачем правочинів із ПП «Мін-Агро» законом прямо не встановлена, то такі правочини слід віднести до оспорюваних, а тому викладені в акті перевірки висновки ДПІ про недійсність цих правочинів є передчасними та безпідставними, оскільки відповідні судові рішення щодо цих правочинів відсутні.

Суд зазначає, що вплив можливих порушень податкового законодавства з боку контрагентів платника податків на його право на податковий кредит слід оцінювати з урахуванням можливої обізнаність цього платника податків щодо таких порушень.

При цьому суд виходить з того, що саме по собі невиконання контрагентом платника податків своїх зобов'язань по сплаті податку до бюджету ще не є підставою для відмови у праві на податковий кредит з податку на додану вартість.

У разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податкова інспекція не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальники були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Докази, які б встановлювали факти протиправної діяльності ПП «Мін-Агро», або які б свідчили про відсутність у цього постачальника спеціальної податкової правосуб'єктності, а також докази обізнаності позивача про такі факти, в матеріалах справи відсутні.

Також ДПІ не обґрунтовує наявність у позивача реальної можливість зясувати всі обставини діяльності цього постачальника на момент придбання у нього товару, з метою виявлення тих обставин, які унеможливлюють віднесення сум ПДВ до податкового кредиту.

ДПІ також не надало суду доказів, які б свідчили про те, що позивач систематично проводить свої господарські операції переважно з тими контрагентами, які не дотримуються податкової дисципліни та не сплачують податків.

З урахуванням встановлених фактичних обставини справи, суд приходить до висновку, що дії позивача по віднесенню до податкового кредиту сум ПДВ по операціям з придбання зернових культу у ПП «Мін-Агро» свідчать про його добросовісність як платника податків, а вчинені позивачем господарські операції з цим контрагентом не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту.

Зясовані обставини господарської діяльності позивача не дають підстав вважати, що головною метою позивача було одержання доходу саме за рахунок податкової вигоди за відсутності наміру здійснювати реальну підприємницьку діяльність.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про безпідставність висновків ДПІ про недійсність податкового кредиту грудня 2010 р. на суму 129966 грн. по операціям з ПП «Мін-Агро», а як наслідок, і про безпідставність висновку про недійсність податкових зобовязань позивача з ПДВ на суму 125608 за грудень 2010 року, сформованих за фактом реалізації позивачем зернових культур, що надійшли від ПП «Мін-Агро».

Виходячи з цього, суд також вважає помилковими твердження ДПІ і про заниження на 358 грн. задекларованої суми позитивного значення різниці між сумою податкового зобовязання та податкового кредиту поточного періоду по операціям позивача з придбання зернових у ПП «Мін-Агро» та їх подальшої реалізації в адрес ТОВ СП «Нібулон» і ДП «Ескорт Агро».

Окремо слід звернути увагу на невідповідність змісту акту перевірки фактичним обставинам справи.

Так, внаслідок невизнання поставок від ПП «Мін-Агро», ДПІ не визнає факт поставки позивачем соняшника на суму ПДВ 2800 грн. в адрес ДП «Ескорт Агро» за податковою накладною від 14.12.10р., при тому що в розділі 4 акту перевірки ДПІ вказує лише на один факт поставки соняшника позивачу від ПП «Мін-Агро» за накладною від 19.12.10р., що свідчить про неможливість поставки позивачем в адрес ДП «Ескорт Агро» соняшника, який надійшов до позивача від ПП «Мін-Агро».

Перевіривши наведені відповідачем в акті перевірки доводи для донарахування позивачу спірним повідомленням-рішенням податкових зобовязань, встановивши фактичні обставини проведених позивачем спірних господарських операцій із постачальником - ПП «Мін-Агро» та покупцями - ТОВ СП «Нібулон» і ДП «Ескорт Агро», суд приходить до висновку, що позивачем не допущено порушень вимог Законів України «Про податок на додану вартість» при формуванні податкового кредиту та податкових зобовязань по операціям з цими контрагентами.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає безпідставним донарахування позивачу спірним повідомленням-рішенням зобовязань по податку на додану вартість, у звязку з чим вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 8, 9, 12, 19, 158, 159, 160-163, 167 Кодексу Адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Бериславський елеватор» до державної податкової інспекції у Бериславському районі задовольнити.

Визнати недійсним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Бериславському районі від 10.06.2011 р. № 000461600.

Стягнути з Державного бюджету України на користь публічного акціонерного товариства «Бериславський елеватор» витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 грн. 40 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 28 жовтня 2011 р.

Суддя Кравченко К.В.

кат. 8.2.1