Справа № 226/140/17
Суддя: Клепка Л. І.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 226/140/17
Провадження №2-а/226/33/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Клепка Л.І.,

за участю секретаря Тіссен О.В.,

представника відповідача Юріної Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мирноград Донецької області справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області про визнання протиправною відмову в призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмови у призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії. На обгрунтування вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Донецьку вона народила доньку ОСОБА_3, факт народження якого зареєстровано Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

06.09.2016року вона та донька були взяті на обік Управлінням соціального захисту населення Мирноградської міської ради як внутрішньо переміщені особи. 12.09.2016 року вона звернулася до відповідача з заявою про призначення їй допомоги при народженні дитини відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». В січні 2017року вона дізналася, що їй відмовлено у призначенні допомоги у зв'язку з тим, що за місцем фактичного проживання вона не мешкає.

Вказуючи на неправомірність дій відповідача, які не узгоджуються з вимогами Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, позивач просить суд визнати цю відмову неправомірною і зобов'язати відповідача призначити та здійснити їй виплату такої допомоги на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за її заявою від 12.09.2016року.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4, діюча на підставі письмового договору про надання правової допомоги, не з'явилися, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідача Юріна Г.В., діюча за довіреністю, позовних вимог не визнала і на обгрунтування своєї позиції суду пояснила, що позивач ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебувають на обліку Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради як внутрішньо переміщені особи, які значаться зареєстрованими в АДРЕСА_2, а місцем фактичного проживання яких згідно Єдиної інформаційної бази внутрішньо-переміщених осіб є АДРЕСА_1. 12 вересня 2016року позивач звернулася до УПСЗН з заявою, надавши до неї повний перелік необхідних документів, про призначення допомоги при народженні дитини, однак рішенням від 23.11.2016року в призначенні допомоги їй було відмовлено на підставі п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання, зазначеним у заяві про призначення соціальної допомоги. Вказуючи на те, що УПСЗН діяло у відповідності з вимогами законодавства, представник відповідача просив суд у задоволенні вимог ОСОБА_2 відмовити.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 значиться зареєстрованою в АДРЕСА_2. ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Донецьку вона народила свою першу дитину - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про її народження, виданим Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 26 серпня 2016року. (арк.спр. 67).

Згідно довідок № та №, виданих 06.09.2016року структурним підрозділом з питань соціального захисту населення Мирноградської міської ради, позивач ОСОБА_2 та її дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є внутрішньо переміщеними особами, фактичним місцем проживання яких, згідно довідки структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, є АДРЕСА_1 (арк.спр.8,9). Зазначена інформація внесена до Єдиної інформаційної бази внутрішньо переміщених осіб (арк.спр.58 ). На час розгляду справи довідка про взяття позивачки на облік як внутрішньо переміщеної особи не анульована.

12 вересня 2016 року позивач звернулася до органу праці і соціального захисту населення Мирноградської міської ради з заявою про призначення їй допомоги при народженні першої дитини (арк.спр.63-64).

Рішенням від 23.11.2016року у призначенні допомоги їй було відмовлено відповідно до п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання (арк.спр.65).

Як зазначила в судовому засіданні представник відповідача, таке рішення було прийнято на підставі протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №21, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 23.11.2016року, куди було надано акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 18.11.2016року, за яким було встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає (арк.спр.61).

Про зазначене рішення позивач дізналася в січні 2017 року з відповіді УПСЗН на запит адвоката, до якого вона звернулася за правовою допомогою (арк.спр. 7). Представник відповідача зазначеної обставини не спростовувала.

Згідно ст.1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" № 2811-XII, який є базовим у даних спірних правовідносинах і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Частиною першою статті 10, частинами першою, сьомою статті 11 цього Закону визначено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну) на підставі свідоцтва про її народження, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Як встановлено судом і не заперечувалось представником відповідача, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов' язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

За таких обставин позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу при народженні дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Проте суд може вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Оскільки наявність рішення Управління праці і соціального захисту населення від 23.11.2016року про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини є перешкодою для виплати допомоги, суд вважає за можливе з метою повного захисту прав та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог шляхом його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 7, 17-19, 99, 159, 161, 162 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області про визнання протиправною відмову в призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області від 23.11.2016 року про відмову ОСОБА_2 в призначенні допомоги при народженні дитини скасувати.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області призначити та здійснити виплату ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за її заявою від 12.09.2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Димитровський міський суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна і резолютивна частини постанови оголошені 15 березня 2017 року. Повний текст постанови виготовлено та підписано в нарадчій кімнаті 21 березня 2017 року.

Суддя Л.І.Клепка