Справа № 826/8960/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 березня 2017 року № 826/8960/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві за участю третьої особи - ОСОБА_2 про зняття арештів з майна, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві за участю третьої особи - ОСОБА_2, в якому просить суд: зняти арешти з однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 та знаходиться в іпотеці в АТ «Райффайзен Банк Аваль», які накладено згідно постанови про накладення арешту на майно, б/н від 26.12.2011 р. слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної 12.01.2016 р. державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві.

Ухвалою суду від 14.11.2016 р. провадження у даній справі в частині позовних вимог про зняття арешту з квартири, який накладено згідно з постановою слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві б/н від 26.12.2011 р. закрито у зв'язку із тим, що вказані вимоги підлягають вирішенню в порядку кримінального судочинства.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він має пріоритетне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими особами.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.

Представник відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві у судове засідання не прибув, подав до суду клопотання про розгляд справи без його присутності.

Третя особа або її уповноважений представник у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог суду не надали.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали судом встановлено наступне.

Між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014/1179/74/1382 від 04.07.2007р., згідно умов якого ОСОБА_2 надано кредит в сумі 170000,00 доларів США терміном на 240 місяців.

Для забезпечення виконання основного зобов'язання між сторонами укладено договір іпотеки від 04.07.2007 р., згідно умов якого в іпотеку Банку за кредитним договором №014/1179/74/1382 від 04.07.2007 р. ОСОБА_2 передала нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру №369, що знаходиться в будинку № 24 по бульвару Лесі Українки в місті Києві.

Згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12.02.2015 р. з ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором №014/1179/74/1382 від 04.07.2007 р. в сумі 2389770,68 грн. та судові витрати 3 654,00 грн.

В подальшому, Банком з ОСОБА_2 досягнуто домовленість про проведення добровільної реалізації предмета іпотеки, про що свідчить заява позичальника від 18.03.2016 р.

В той же час, згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на все нерухоме майно ОСОБА_2 державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві постановою від 12.01.2016 р. ВП №48077200 накладено арешт.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, 26.07.2016 р. між АТ «Райффайзен Банк Аваль» як Первісним кредитором та АТ «Артем-Банк» як Новим кредитором укладено договір відступлення права вимоги, за яким АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило, а АТ «Артем-Банк» набуло права вимоги за Кредитним договором №014/1179/74/1382 від 04.07.2007 р., що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2

Також, 26.07.2016 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Артем-Банк» укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений 26.07.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. і зареєстрований в реєстрі за №1426, то до умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» як іпотекодержатель передав, а АТ «Артем-Банк» як іпотекодержатель прийняв всі права вимоги за договором іпотеки, що укладений між АТ «Райффайзен Аваль» та ОСОБА_2

В свою чергу, 26.07.2016 року АТ «Артем-Банк» на підставі договору відступлення права вимоги відступило права вимоги за кредитним договором громадянину України ОСОБА_1

Того ж дня між АТ «Артем-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, що посвідчений 26.07.2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Марченко О.І. і зареєстрований в реєстрі за №1427, відповідно до умов якого АТ «Артем-Банк» як іпотекодержатель відступив ОСОБА_1 як новому іпотекодержателю права вимоги за договором іпотеки.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Стаття 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до положень ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно положень ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 6, 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Крім того, право заставодержателя на звернення стягнення саме на заставлене майно регулюється статтею 20 Закону України "Про заставу".

Аналогічні положення містяться у ст. 572 Цивільного кодексу України, згідно якої в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель має право, у разі не виконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Як вбачається із роз'яснень Верховного Суду України, викладених у листі від 01.02.2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки.

Разом із тим ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, у тому числі відповідно до ч. 5 цієї норми у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження (конкретні випадки визначені в частинах 1 - 4 указаної статті) арешт із майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

В силу положень ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Згідно із ч. 4 цієї норми заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: 1) виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч. 3 ст. 54 цього самого Закону). Вказані норми безпосередньо стосуються арешту як складової виконання рішення суду про задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями.

Тобто, чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. Проте є випадки, коли з такого майна повинен бути знятий арешт, зокрема, коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

При цьому немає підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв'язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не пов'язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Враховуючи наведене вище, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі України «Про іпотеку», позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження".

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 09.07.2015 р. по справі №К/800/54238/14 та від 22.09.2015 р. по справі №К/800/20374/15.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, обтяження предмету іпотеки зареєстроване 07.07.2007 р. в той час як арешт квартири, накладений постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 12.01.2016 р. зареєстрований 14.03.2016 р., тобто вже після реєстрації обтяження об'єкта іпотекою.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, сума позики, надана Банком позичальнику за договором №014/1179/74/1382 від 04.07.2007 р. складає 170000,00 доларів США.

Відповідно до п. 1.5. договору іпотеки від 04.07.2007 р. заставна вартість предмету іпотеки визначається сторонами в сумі 1008354,00 грн.

Суд зазначає, що позивач не надав суду розрахунку загального розміру заборгованості третьої особи за кредитним договором, що забезпечена іпотекою, та не надав суду будь-яких доказів визначення ринкової вартості об'єкта іпотеки, а отже, суд приймає рішення на підставі наявних доказів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази, що вартість предмета іпотеки перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, позивачем не доведено суду протилежного, а отже, у суду відсутні законні підстави для скасування постанови про арешт квартири, що накладений постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 12.01.2016 р.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Беручи до уваги положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судового збору позивачу не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов