Справа № 810/2424/16
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/2424/16 Головуючий у 1-й інстанції: Панченко Н.Д. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

16 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, в якому позивач просить: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 01.02.2016 № та №; визнати протиправною та скасувати вимогу від 23.12.2015 форми «Ю» № про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 73 419,15 грн.; визнати протиправним та скасувати рішення від 01.02.2016 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 7 341, 91 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що висновки відповідача про порушення вимог податкового законодавства є необґрунтованими, оскільки позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства і на підставі належним чином оформлених первинно-бухгалтерських документів та податкових накладних сформовано податкові зобов'язання, проте, як стверджує позивач, податковим органом у ході перевірки невірно встановлено факти та застосовано норми закону. Тому, на думку позивача, рішення податкового органу, прийняті за наслідками перевірки, є незаконними та підлягають скасуванню.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасувано податкові повідомлення-рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області 01.02.2016 № та №;

Визнано протиправною та скасувано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 23.12.2015 №Ф-.

Визнано протиправним та скасувано рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 01.02.2016 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року відкрито та призначено справу до розгляду на 23 лютого 2017 року о 10:00 год.

23 лютого 2017 року під час розгляду справи прийнято рішення щодо продовження строку розгляду справи на 15 днів та оголошено перерву до 16.03.2017 на 10:40 для встановлення повноважень Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області та зобов'язано надати відповідні документи для підтвердження.

Відповідно ч.6 ст.12 КАС України, під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, однак в судове засідання на визначану дату та час не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Об 11 год. 10 хв., враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 зареєстрований виконавчим комітетом Ірпінської міської ради Київської області 13.12.2004 як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_17.

Як платник податків позивач узятий на облік з 16.03.2005, станом на момент проведення перевірки перебував на обліку в Ірпінській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області.

У період з 03.12.2015 по 16.12.2015 посадовою особою Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області на підставі пункту 77.1, пункту 77.2, пункту 77.4 статті 77 Податкового Кодексу України проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_2 за період з 01.01.2014 по 31.12.2014.

Результати перевірки оформлені актом від 23.12.2015 №1731/173/НОМЕР_18 (далі - Акт перевірки).

Перевіркою встановлені порушення ФОП ОСОБА_2:

- підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України в частині неналежного ведення книги обліку доходів та витрат (форма № 10) за період з 01.01.2014 по 31.12.2014;

- пункту 138.4, пунктів 138.6 - 138.9, підпунктів 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пункту 138.11 статті 138, підпункту 139.1.5 пункту139.1 статті 139, пункту 177.2, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України в частині не включення до складу валового доходу суми дебіторської заборгованості від ТОВ «АТБ-Маркет» по якій минув термін позовної давності в сумі 13 847, 07 грн. та в частині включення до складу витрат амортизації в сумі 49 214, 76 грн., витрат на придбання запчастин в сумі 371 455, 75 грн. та витрат на паливо в сумі 44 120, 61 грн., яке використовувалось для власного автомобільного транспорту Mitsubishi Outlander, що призвело до заниження чистого доходу в загальній сумі 478 628, 19 грн., внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб в сумі 79 181, 37 грн.;

- пункту 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в частині заниження суми чистого доходу на 211 582, 57 грн., що призвело до заниження єдиного соціального внеску в сумі 73 419,15 грн.

На підставі Акта перевірки, відповідно до пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, Ірпінською ОДПІ прийняті:

- податкове повідомлення-рішення від 01.02.2016 № , яким позивачу збільшену суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на 98 976,71 грн., у тому числі 79 181, 37 грн. за основним платежем та 19 795, 34 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- податкове повідомлення-рішення від 01.02.2016 № , яким до позивача застосовані штрафні санкції у розмірі 510, 00 грн. за порушення підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України в частині неналежного ведення книги обліку доходів та витрат (форма № 10) за період з 01.01.2014 по 31.12.2014;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.12.2015 № Ф- на суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 73 417, 15 грн.;

- рішення від 01.02.2016 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 7 341, 91 грн.

У ході процедури адміністративного оскарження рішень, прийнятих за наслідками перевірки, рішенням Головного управління ДФС у Київській області від 24.03.2016 №549/14/10-36-10-01-04 та рішенням Державної фіскальної служби України від 05.07.2016 №7113/Г/99-99-11-02-01-14 скарги позивача були залишені без задоволення, а оспорювані рішення - без змін.

Не погоджуючись із рішеннями відповідача, якими ФОП ОСОБА_2 донараховані грошові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, а також засновані штрафні санкції, позивач звернувся до суду.

Розглядаючи вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.02.2016 № , яким позивачу збільшену суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 98 976, 71 грн., колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як вбачається з Акта перевірки, у ході перевірки правильності визначення сум витрат за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 контролюючим органом було виявлено їх завищення всього на суму 464 781, 12 грн., у тому числі за рахунок віднесення до складу витрат вартості автозапчастин та інших поліпшуючих засобів до автотранспортних засобів на загальну суму 371 455,75 грн. та за рахунок віднесення до складу витрат вартості списаного на транспортний засіб Mitsubishi Outlander пального на загальну суму 44 120, 61 грн.

В частині, що стосується зменшення позивачем чистого оподатковуваного доходу на суму витрат, понесених під час придбання запчастин до автомобілів, контролюючий орган порушення вимог податкового законодавства мотивував тим, що такі витрати у силу положень пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України не є витратами операційної діяльності, а тому, зважаючи на положення пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, не відносяться до витрат фізичної особи-підприємця.

У контексті викладеного судом встановлено, що у перевіряємому періоді позивачем до складу витрат включено вартість (без ПДВ) придбаних у ТОВ «Іnter Cars Ukraine», ТОВ «Євротент», ТОВ «Оріон Плюс», ТОВ «СП «Дніпро Мотор», ТОВ «СП В.М.С.», ТОВ «Сайрівер», ТОВ «Альт-Стар», ТОВ «Авторессора», ТОВ «Автокар Україна», ТОВ «Тахосервіс», ФОП ОСОБА_3, ТОВ «Ексіст-Сіть Україна», ФОП ОСОБА_4 автозапчастин, що становить 371 455, 75 грн.

Факт понесення позивачем витрат на придбавання у вказаних суб'єктів господарювання автозапчастин підтверджується наданими до перевірки та матеріалів справи копіями первинних документів, а саме, договорами поставок, податковими накладними, видатковими накладними, рахунками-фактурами, актами здачі-прийняття робіт.

Як вбачається з Акта перевірки, реальність фінансово-господарських взаємовідносин між ФОП ОСОБА_2 та вказаними суб'єктами господарювання під час перевірки контролюючим органом не заперечувалась.

Під час розгляду справи представниками сторін реальність виконання поставок автозапчастин та факт сплати позивачем їх вартості під сумнів також не ставилось.

Встановлено, що фактично спірні правовідносини виникли внаслідок різного тлумачення сторонами норм податкового законодавства щодо порядку обліку та оподаткування позивачем операцій з поставки автозапчастин.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Загальний порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, врегульовано статтею 177 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на момент спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу («Податок на прибуток підприємств»).

Отже, витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницькою діяльністю, формуються у тому ж порядку як у платників податку на прибуток.

Склад витрат та порядок їх визнання встановлено статтею 138 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Абзацом «в» підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Згідно з підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статі 14 Податкового кодексу України під основними засобами розуміються матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Таким чином у разі, якщо платник податку здійснив певні витрати на придбання товарів (робіт, послуг) для їх подальшого використання в утриманні, обслуговуванні та ремонті основних засобів або для забезпечення експлуатації основних засобів, такі витрати визнаються витратами операційної діяльності, а на їх суму платник податків має право зменшити чистий оподатковуваний дохід.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АА № 472704, основним видом економічної діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт. Відповідно до загальної частини Акта перевірки, фактично за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 ФОП ОСОБА_2 здійснював діяльність автомобільного вантажного транспорту (КВЕД 46.24.0) та організацію перевезення вантажів (КВЕД 63.40.0)

Встановлено, що позивач для здійснення основного виду діяльності використовує належні йому на праві власності основні засоби - вантажні та легкові автомобілі, а саме: ГАЗ 3302, реєстраційний номер НОМЕР_4; ГАЗ 330202-414 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_5; ГАЗ 3302-14 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_6; ГАЗ 330202 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_7; ГАЗ 3307, реєстраційний номер НОМЕР_8; Peugeot Boxer, реєстраційний номер НОМЕР_9; Peugeot Boxer, реєстраційний номер НОМЕР_10; Ford Transit, реєстраційний номер НОМЕР_10, Ford Transit 350, реєстраційний номер НОМЕР_11, ГАЗ 330210 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_12, Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_19, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів.

У процесі здійснення господарської діяльності по наданню послуг з перевезення вантажів ФОП ОСОБА_2 купував автозапчастини до вантажних та легкових автомобілів, які використовувались для здійснення автоперевезень, зокрема, повітряні, масляні, паливні фільтри, гальмівні колодки, підшипники, амортизатори, акумулятори, свічки запалення, синтетичні оливи та інші автозапчастини та рідини) на загальну суму 371 455,75 грн. (без ПДВ), що підтверджується податковими та видатковими накладними.

Факт використання вказаних автозапчастин, паливно-мастильних матеріалів та робіт у процесі утримання та ремонту основних засобів підтверджується наданими до перевірки та матеріалів справи накладними-вимогами на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів, актами списання матеріальних цінностей, відомостями на списання палива за період з січня по грудень 2014 року.

Понесені позивачем витрати належним чином відображені у Книзі обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу та у податковій звітності позивача.

Таким чином, витрати понесені позивачем на ремонт, експлуатацію та утримання транспортних засобів (в межах даної справи це витрати на придбання запасних частин та паливно-мастильних матеріалів, технічне обслуговування, ремонт автомобіля ) є складовою собівартості кінцевих транспортних послуг та виконаних робіт позивача, а тому належать до витрат операційної діяльності.

На підставі вище зазначного колгія суддів приходить до висновку, що наявні у позивача первинні документи, які підтверджують понесення ним вищевказаних витрат, надавали йому право врахувати їх при розрахунку податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності.

Щодо доводів контролюючого органу, що витрати на запасні частини до автомобілів, паливно-мастильні матеріали є витратами, що призначені для поліпшення активів, які підлягають амортизації, а тому не включаються до складу витрат, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до підпункту 139.1.5 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144-148 цього Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Разом з цим, положення підпункту 139.1.5 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Так, незважаючи на те, що транспортні засоби позивача і належать до основних засобів виробництва у розумінні пункту 14.1.138 пункту 14.1 статі 14 Податкового кодексу України, заміна зношених чи несправних деталей автомобіля, заміна спеціальних рідин не охоплюється поняттями «реконструкція, модернізація та інше поліпшення основних засобів».

Зокрема, Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затверджененаказом Мінтрансу України від 30.03.1998 № 102, на яке посилається сам відповідач, обґрунтовуючи необхідність застосування до спірних правовідносин підпункту 139.1.5 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, поняття «технічне обслуговування» визначає як комплекс операцій чи операція щодо підтримки роботоздатності або справності виробу під час використання за призначенням, зберігання та транспортування.

Метою технічного обслуговування є підтримування дорожніх транспортних засобів у технічно справному стані та належному зовнішньому вигляді, забезпечення надійності, економічності, безпеки руху та екологічної безпеки.

Пунктом 3.8 цього ж Положення прямо вказано, що щоденне обслуговування, технічне обслуговування та сезонне технічне обслуговування ДТЗ не належать до реконструкції, модернізації, технічного переозброєння та інших видів поліпшення ДТЗ.

Тобто, доводи представника відповідача про те, що заміна зношених частин автомобіля є його модернізацією є безпідставними.

Окрім того, відповідно до пункту 144.1 статті 144 Податкового кодексу України амортизації підлягають витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів, що перевищують 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів, що підлягають амортизації, на початок звітного року.

Натомість відповідно до вимог пункту 146.12 статті 146 Податкового кодексу України сума витрат, що пов'язана з ремонтом та поліпшенням об'єктів основних засобів, у тому числі орендованих або отриманих у концесію чи створених (збудованих) концесіонерому розмірі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, відноситься платником податку до складу витрат.

Отже, навіть якщо припустити, що витрати на придбання запасних частин до автомобіля становлять його модернізацію (про що стверджував відповідач), такі витрати, у випадку коли вони не перевищують 10 % сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, відноситься платником податку до складу витрат.

Співвідношення витрат на придбання автозапчастин та паливно-мастильних матеріалів до сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок 2014 року відповідач під час перевірки не встановлював.

Вказаних приписів чинного законодавства відповідач під час перевірки не врахував, а тому дійшов помилкових висновків про порушення позивачем вимог податкового законодавства при формуванні витрат у розмірі 371 455, 75 грн.

З урахуванням викладеного у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що позивачем було правомірно віднесено до складу витрат витрати на придбання автозапчастин, паливно-мастильних матеріалів на загальну суму 371 455, 75 грн.

Щодо висновків Акта перевірки про завищення позивачем витрат на суму 44 120,61 грн. внаслідок віднесення до складу витрат вартості палива, використаного автомобілем Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_13, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як вбачається з Акта перевірки, ФОП ОСОБА_2 на підставі відомостей на списання палива відносив до складу витрат вартість списаного на транспортний засіб Mitsubishi Outlander пропану (скрапленого газу) та бензину. Загальна вартість палива, списаного на вказаний автомобіль за період з січня по грудень 2014 року, складає 43 602, 80 грн.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Висновок контролюючого органу про безпідставність віднесення вартості палива до складу витрат зводиться до того, що транспортний засіб Mitsubishi Outlander використовувався позивачем для цілей, не пов'язаних з веденням господарської діяльності.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпунктів 139.1.1 та 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, податкові наслідки у вигляді зменшення бази оподаткування податку на прибуток на суму понесених витрат настають за умови наявності у платника податків первинних документів (зокрема, податкових накладних), що підтверджують здійснення витрат, та якщо такі витрати були понесені під час здійснення господарської діяльності.

Колегія суддів звертає увагу на пояснення представника позивача, що транспортний засіб Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_13, використовується ФОП ОСОБА_2 виключно у процесі здійснення господарської діяльності переважно у загальновиробничих цілях, зокрема, з метою доставки окремих вантажів чи як транспортний засіб для організації ділових зустрічей з контрагентами, для візитів до контролюючих органів у питаннях, пов'язаних з веденням господарської діяльності тощо.

На підтвердження використання транспортного засобу Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_14 під час здійснення господарської діяльності позивачем до суду було надано копії подорожніх листів службового легкового автомобіля, що містять вичерпну інформацію про особу, яка здійснювала керування транспортним засобом, назву та модель автомобіля, показники роботи автомобіля (відстань, години у дорозі), місце призначення та назву підприємства, установи, організації, до якої відбувався виїзд.

Колегія суддів звертає також увагу на пояснення представник позивача щдо списання палива та подальше віднесення його вартості до складу витрат здійснюється ФОП ОСОБА_2 на підставі норм витрат палива, затверджених наказом ФОП ОСОБА_2 відповідно до норм, розроблених ДП «ДержавтотрансНДІпроект» та наказів Міністерства інфраструктури України та підтверджується відомостями на списання палива за 2014 рік з розрахунку на кожний автомобіль, у тому числі Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_14.

Будь-яких доказів, які б свідчили про використання транспортного засобу Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_14 для цілей, що не пов'язані з господарською діяльність позивача, матеріали справи не містять.

Окрім зазначеного представником позивача зазначено, що сім'ї ОСОБА_2 на праві власності належать легковий седан Audi A6, реєстраційний номер НОМЕР_15 та Lexus RX350, реєстраційний номер НОМЕР_16, які використовуються у приватних цілях, не пов'язаних з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_2

Таким чином на підставі вище зазначеного, оскільки факт понесення позивачем витрат на паливо підтверджуються документально, вказані витрати були безпосередньо пов'язані з провадженням господарської діяльності, висновки відповідача про завищення витрат на суму 44 120, 61 грн. є безпідставними.

Щодо висновку контролюючого органу з приводу неправомірності віднесення до складу витрат як витрат на придбання запчастин, так і витрат на паливно-мастильні матеріали з огляду на ту обставину, що відповідний автомобільний транспорт за позивачем зареєстрований як за фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є юридичні та фізичні особи.

Статтею 51 Цивільного кодексу України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до частини 1 статті 52 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 128 Господарського кодексу України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ними не передбачено відокремлення майна, яке використовується фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності від усього належного такій фізичній особі майна.

Відтак, колегія суддів не погоджується з позицією відповідача, відповідно до якої позивач як фізична особа - підприємець не набуває права власності на майно ( в тому числі транспортні засоби ), оскільки ФОП ОСОБА_2 як фізична особа і як фізична особа - підприємець є одним і тим самим суб'єктом цивільних і податкових правовідносин.

Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами. Транспорті засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Отже, чинним законодавством не передбачено проведення реєстрації транспортного засобу на фізичну особу-підприємця, а лише на фізичних та юридичних осіб.

Оскільки позивач є власником транспортних засобів, використовує їх у своїй господарській діяльності та перебуває на загальній системі оподаткування, він має право на включення до складу витрат витрати, понесені внаслідок утримання та використання таких транспортних засобів.

Щодо висновків відповідача про те, що до витрат фізичної особи-підприємця, який перебуває на загальній системі оподаткування не включається сума амортизації основних засобів та як наслідок про завищення позивачем витрат на суму 49 214,76 грн., колегія суддів звертає увагу на наступне.

Складу витрат не включаються витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів (підпункт 139.1.5 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Разом з тим, ці витрати підлягають амортизації у порядку, визначному статтями 144 - 146 Податкового кодексу України та включаються до витрат у вигляді амортизаційних відрахувань.

Вартість, яка амортизується, по кожному об'єкту основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів визначається як первісна (переоцінена) з урахуванням капіталізованих витрат на модернізацію, модифікацію, добудову, дообладнання, реконструкції тощо, а також суми накопиченої амортизації за даними бухгалтерського обліку на дату набрання чинності розділом ІІІ цього Кодексу.

Водночас, пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України платник податків має право обирати самостійно метод ведення обліку доходів і витрат.

Частиною 3 статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

За змістом положень статей 8, 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» ведення бухгалтерського обліку є компетенцією платника податку, який повинен самостійно безперервно вести бухгалтерський облік, за формою, яку він обрав.

Таким чином, Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» надає фізичній особі-підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік витрат основних фондів, що підлягають амортизації.

Крім того, норма пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України визначає, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Частиною 6 статті 128 Господарського кодексу України передбачено, що громадянин - підприємець зобов'язаний, зокрема, вести облік результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства; своєчасно надавати податковим органам декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію), інші необхідні відомості для нарахування податків та інших обов'язкових платежів, сплачувати податки та інші обов'язкові платежі в порядку і в розмірах, встановлених законом.

З аналізу наведених норм права вбачається, що Податковий кодекс України та Закон України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» не позбавляє права фізичну особу-підприємця, що перебуває на загальній системі оподаткування вести бухгалтерський облік витрат основних фондів, що підлягають амортизації.

При цьому, враховуючи норми пункту 44.1 статті 44 та пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, - платник податків зобов'язується вести облік основних засобів, які в силу пункту 139.1 статті 139 розділу III Податкового кодексу України підлягають амортизації.

Отже, доводи відповідача, що чинним законодавством не передбачено права фізичної особи-підприємця вести облік витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, не ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем здійснюється облік основних фондів та ведеться відповідний бухгалтерський облік, на підтвердження чого позивачем надано до матеріалів справи відповідні накази, розрахунки амортизації основних засобів, що спростовує твердження відповідача про відсутність обліку основних фондів підприємцем.

За цих обставин висновки відповідача про завищення позивачем витрат на суму 49 214, 76 грн. є необґрунтованими.

Щодо висновків Акта перевірки про заниження позивачем доходу внаслідок не включення до загального оподатковуваного доходу суми дебіторської заборгованості від ТОВ «АТБ-Маркет» у розмірі 13 847,07 грн., по якій минув строк позовної давності, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Встановлено, що на підставі договору від 15.08.2011 №1 ФОП ОСОБА_2 надавались ТОВ АТБ-Маркет» послуги з перевезення вантажів на загальну суму 15 336, 53 грн., що підтверджується актами здачі прийняття робіт (надання послуг) від 01.10.2011 № ОУ-0000055 на суму 4 346, 39 грн., у тому числі ПДВ 724, 40 грн., від 01.11.2011 № ОУ-0000065 на загальну суму 10 990, 14 грн., у тому числі ПДВ 1 831, 69 грн.

Відповідно до акта звіряння взаємних розрахунків між ФОП ОСОБА_2, та ТОВ «АТБ-Маркет» за період з 01.05.2011 по 30.04.2012 заборгованість ТОВ «АТБ-Маркет» перед ФОП ОСОБА_2 станом на 31.12.2011 складає 13 847, 07 грн.

Підпунктом 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 Податкового кодексу України встановлено, що інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи;

Під безнадійною заборгованістю згідно з підпунктом 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу розуміється заборгованість, що відповідає одній з таких ознак:

а) заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності;

б) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, що не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії кредитора, спрямовані на примусове стягнення майна боржника, не призвели до повного погашення заборгованості;

в) заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією;

г) заборгованість, яка виявилася непогашеною внаслідок недостатності коштів, одержаних після звернення кредитором стягнення на заставлене майно відповідно до закону та договору, за умови, що інші дії кредитора щодо примусового стягнення іншого майна позичальника, визначені нормативно-правовими актами, не призвели до повного покриття заборгованості;

ґ) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством;

д) прострочена заборгованість померлих фізичних осіб, а також осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, недієздатними або оголошені померлими, а також прострочена заборгованість фізичних осіб, засуджених до позбавлення волі.

Отже, у разі якщо сума кредиторської заборгованості платника податку за отримані, але неоплачені товари (роботи, послуги) залишилася нестягнутою після закінчення терміну позовної давності, то у податковому періоді, на який припадає закінчення терміну позовної давності, платник податку повинен всю суму такої непогашеної кредиторської заборгованості, з урахуванням податку на додану вартість, включити до складу доходів, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Натомість дебіторська заборгованість, про яку йдеться у висновках Акта перевірки, не є доходом платника податків.

Відповідно до вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що сума безнадійної заборгованості у розмірі 13 847, 07 грн. підлягає включенню до складу доходів саме ТОВ «АТБ-Маркет», оскільки саме цим підприємством було отримано, але не оплачено послуги з перевезення на суму 13 847, 07 грн.

Окрім зазначеного також слід звернути увагу на те, що Акт перевірки не містить жодних посилань на первинні документи чи рахунки бухгалтерського обліку, аналізуючи які контролюючий орган встановив факт виникнення стверджуваної дебіторської заборгованості, її розміру, та у цьому контексті Акт перевірки не містить будь-яких розрахунків строків давності для звернення до суду з позовом про стягнення відповідних сум.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не надано до суду обґрунтованих пояснень та належних доказів на підтвердження доводів про обов'язок позивача збільшити свої доходи на суму дебіторської заборгованості у розмірі 13 847, 07 грн.

Таким чином колегія суддів звертає увагу на безпідставність висновків Акта перевірки про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу на суму 13 847, 07 грн.

Беручи до уваги викладене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що висновки відповідача про порушення ФОП ОСОБА_2 пункту 138.4, пунктів 138.6 - 138.9, підпунктів 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пункту 138.11 статті 138, підпункту 139.1.5 пункту 139.1 статті 139, пункту177.2, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток фізичних осіб в сумі 79 181, 37 грн. є необґрунтованим та спростовуються доказами, наявними у матеріалах справи.

За цих обставин податкове повідомлення-рішення від 01.02.2016 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 01.02.2016 №, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 510,00 грн., колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як вбачається з Акта перевірки, підставою для прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення став висновок відповідача про порушення позивачем підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України в частині неналежного ведення книги обліку доходів та витрат (форма № 10) за період з 01.01.2014 по 31.01.2014.

При цьому сам факт неналежного ведення Книги контролюючий орган пов'язує з фактом виявлення у ході перевірки заниження чистого оподатковуваного доходу та завищення витрат.

Відповідно до підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового Кодексу України, платники податку зобов'язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

На виконання вказаної статті наказом Міністерства доходів і зборів України від 11.12.2013 №794, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.12.2013за № 2217/24749, було затверджено форму Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу та Порядок ведення обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу.

Пунктом 1 Порядку ведення обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу встановлено, що платники податку на доходи фізичних осіб (далі - платники податку), які відповідно до Податкового кодексу України зобов'язані подавати декларацію або мають право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку, ведуть облік у Книзі обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу (далі - Книга) за формою, затвердженою наказом Міністерства доходів і зборів України від 11.12.2013 № 794.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з метою визначення суми загального річного оподатковуваного доходу веде Книгу обліку доходів і витрат за формою, затвердженою наказом Міністерства доходів і зборів України від 11.12.2013 № 794.

Здійснюючи аналіз витягу з Книги за період, що перевірявся, судом встановлено, що вона містить послідовні записи про суми доходу, отриманого від здійснення господарської діяльності; витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, у тому числі з посиланням на реквізити первинних документів, що підтверджують факт понесення витрат, їх розмір.

Беручи до уваги викладене та враховуючи, що висновки відповідача про завищення позивачем витрат та заниження доходів під час розгляду справи не підтвердились, податкове повідомлення-рішення від 01.02.2016 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 23.12.2015 № Ф- та рішенню про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 01.02.2016, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що висновок контролюючого органу про наявність у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 73 419, 15 грн. ґрунтуються на висновках про заниження позивачем задекларованого показника чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 478 628, 19 грн.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно частини 11 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, базою нарахування єдиного внеску для позивача є сума чистого оподатковуваного доходу за рік, визначена відповідно до положень Податкового кодексу України.

Враховуючи те, що у ході судового розгляду висновки контролюючого органу про завищення ФОП ОСОБА_2 витрат на суму 464 781,12 грн. та заниження доходу на суму 13 847, 07 грн. не знайшли свого підтвердження, оскаржувані вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій є протиправними та підлягають скасуванню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятих рішень.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 21 березня 2017 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.