Справа № 348/2331/16-а
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2017-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року № 876/2929/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В.М.,

суддів Рибачука А.І.,Старунського Д.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Позивач просив визнати протиправними дії Надвірнянського об'єднаного УПФ України щодо припинення з 01.06.2015 виплати йому пенсії по інвалідності, яка була призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»;

зобов'язати Надвірнянське об'єднане УПФ України поновити та виплатити йому з 01.06.2015 пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та виплачувати таку пенсію в подальшому.

Постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 01.02.2017 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Надвірнянського об'єднаного УПФ України щодо припинення з 01.06.2015 виплати ОСОБА_2 пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язано Надвірнянське об'єднане УПФ України поновити та виплатити ОСОБА_2 пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 30.05.2016, та виплачувати пенсію в подальшому. В решті позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржило Надвірнянське об'єднане УПФ України, подавши на неї апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, без повного з'ясування усіх обставин, що призвело до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції залишив поза увагою, що частиною 7 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» встановлено, що тимчасово, у період з 01.04.2015 посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Оскільки ОСОБА_2 на даний час працює на посаді керуючого справами апарату районної ради, яка відноситься до посад органів місцевого самоврядування та на яку поширюються норми вищевказаного Закону, підстави для виплати йому пенсії з 01.04.2015 відсутні.

Апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про відмову позивачу в задоволенні позову.

Оскільки клопотань від осіб, які беруть участь у справі, які належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, про розгляд справи за їх участю не поступило, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних в ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

У справі встановлено, що 22.09.2003 ОСОБА_2 призначено пенсію по третій групі інвалідності за загальним захворюванням.

Після призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивач продовжував працювати та на даний час працює на посаді керуючого справами Надвірнянської районної ради Івано-Франківської області та є посадовою особою органу місцевого самоврядування.

З 01.04.2015 ОСОБА_2 припинено виплату пенсії по інвалідності.

24.11.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою в якій просив з 01.06.2015 нараховувати йому невиплачену щомісячну пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Листом Надвірнянського об'єднаного УПФ України № 347/С-15 від 30.11.2016 ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні заяви та повідомлено, що у зв'язку з тим, що він працює на посаді керуючого справами апарату районної ради, яка відноситься до посад органів місцевого самоврядування та на яку поширюються норми Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», підстав для виплати йому пенсії з 01.04.2015 немає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що дії відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії по інвалідності є протиправними, тому Надвірнянське об'єднане УПФ України зобов'язане поновити виплату такої пенсії з 30.05.2016, та виплачувати пенсію в подальшому.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку вказаним відносинам, враховує таке.

Відповідно до статті 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, який становить шість місяців. Цей строк обчислюється, якщо не встановлено інше, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Надвірнянського об'єднаного УПФ України - 12.12.2016. В адміністративному позові позивач не ставив питання про поновлення строку на звернення до суду.

Відповідно до частини 1 статті 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Висновки суду першої інстанції в частині того, що ОСОБА_2 дізнався про порушення своїх прав з листа відповідача від 30.11.2016 є помилковими, оскільки про можливе порушення своїх законних прав та інтересів позивач повинен був знати з моменту припинення виплати йому пенсії.

Суд першої інстанції в порушення частини 1 статті 100 КАС України, замість залишення частини позовних вимог без розгляду, прийняв рішення про задоволення цих позовних вимог.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», рішення від 22.10.1996, справа «Девеер проти Бельгії», рішення від 27.02.1980).

Враховуючи дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом, а саме 12.12.2016, позовні вимоги ОСОБА_2 до Надвірнянського об'єднаного УПФ України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії за період з 01.06.2015 по 11.06.2016 належить залишити без розгляду.

Щодо позовних вимог за період з 12.06.2016 року апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законами України «Про пенсійне забезпечення», «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до статті 2 цього Закону, посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Дія цього закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

З 01.01.2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015.

Положеннями вказаного вище Закону було внесено зміни до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», зокрема частину 7 статті 21 викладено в наступній редакції: «Тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються».

З аналізу вказаної статті видно застереження щодо виплати будь-якого виду пенсії (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» дія Закону України «Про державну службу» поширювалась на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

Водночас, з 01.05.2016 набрав законної сили Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015, у відповідності до прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність:

1) Закон України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу;

2) Постанова Верховної Ради України від 16 грудня 1993 року «Про введення в дію Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 491);

3) Закон України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 2012 р., N 26, ст. 273; 2014 р., N 1, ст. 2, N 12, ст. 178, N 22, ст. 798; 2015 р., N 4, ст. 17).

Отже, з 01.05.2016 втратив чинність Закон, який, у відповідності до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» поширював свою дію на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Крім того, з 01.05.2016 Закон України «Про державну службу» не регламентує правовий статус посадової особи органу місцевого самоврядування, а посадові особи державної служби та посадові особи органів місцевого самоврядування є різними за своїм суб'єктним складом та розгалуженими за своїм статусом.

Для відокремлення суб'єктного складу посадовців органу місцевого самоврядування слід звернути увагу на частину 1 статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», якою визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Апеляційний суд звертає увагу, що саме із отриманням статусу посадової особи органу місцевого самоврядування законодавець пов'язує факт припинення виплати пенсії, про що прямо зазначено у частині 7 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Таким чином, єдиною підставою для припинення виплати пенсії є перебування особи на роботі в органах місцевого самоврядування. Таке обмеження щодо виплати пенсії законодавець передбачив на період роботи пенсіонера на відповідній посаді та за відповідних умов. Виплата пенсії поновлюється після звільнення з роботи.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 продовжує працювати керуючим справами апарату районної ради, тобто є посадовою особою органу місцевого самоврядування, на яку поширюється дія Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому його право на отримання пенсії по інвалідності обмежене на період його перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

Тимчасовий характер норми, якою обмежено виплату пенсії особам, які є посадовими особами в органах місцевого самоврядування, продовжено до 31 грудня 2016 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911 від 24.12.2015, який набув чинності з 01.01.2016, та до 31 грудня 2017 року Законом України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набув чинності з 01.01.2017.

Вказані норми на даний час є діючими та у встановленому законом порядку не визнавались неконституційними.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання протиправними дій Надвірнянського об'єднаного УПФ України та зобов'язання відповідача поновити й виплачувати пенсію є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав. Позовні вимоги, що подані з пропуском строку звернення до суду, встановленого ст. 99 КАС України, підлягають залишенню без розгляду.

Керуючись ст. 195, ст. 197, ст. 198, ст. 202, ст. 205, ст. 207, ст. 254 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області задовольнити частково.

Постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 01 лютого 2017 року у справі № 308/5904/16-а скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до Надвірнянського об'єднаного УПФ України про визнання дій протиправними та зобов'язання поновити та виплатити пенсію по інвалідності за період з 12 червня 2016 року залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії за період з 01 червня 2015 року по 11 червня 2016 року залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.М. Багрій

Судді : А.І. Рибачук

Д.М.Старунський