Справа № 808/3451/16
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"16" березня 2017 р.Справа № 808/3451/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Юрко І.В., суддів: Гімона М.М., Чумака С. Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Федосєєвої Ю.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі №808/3451/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про визнання протиправним та внесення часткових змін до наказу про звільнення, виплати одноразової гррошової допомоги, виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 14.11.2016 року звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, в якому просила:

- визнати протиправним пункт наказу ГУНП в Запорізькій області від 30.08.2016 року №300 о/с, в частині її звільнення з поліції за ст.77 ч.1 п.7 (за власним бажанням) Закону України «Про національну поліцію» та зобовязати ГУНП в Запорізькій області внести часткові зміни до пункту наказу ГУНП в Запорізькій області від 30.08.2016 року №300о/с в частині мого звільнення з поліції, де вважати мене звільненою за ст.77 ч.1 п.2 (через хворобу) Закону України «Про національну поліцію» за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, згідно із свідоцтвом про хворобу № 265/с, від 29.08.2016 року;

- зобовязати ГУНП в Запорізькій області виплатити мені одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням коефіцієнта індексації на момент розрахунку;

- зобовязати ГУНП в Запорізькій області виплатити мені середнє грошове забезпечення за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги по день фактичного розрахунку з позивачем, з урахуванням коефіцієнта індексації на момент розрахунку.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобовязано Головне управління Національної поліції в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги за період з 30 серпня 2016 року по 13 жовтня 2016 року у розмірі 10816 грн.66 коп..

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги своєї апеляційної підтримала, просила їх задовольнити, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обовязковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 з 25.02.1993 року проходила службу в органах внутрішніх справ України, з 07.11.2015 року була прийнята на службу до поліції, що підтверджується відомостями трудової книжки (а.с.24, 24 на звороті).

01.08.2016 року ОСОБА_1 подала рапорт, в якому зазначила, що у звязку з погіршення стану здоровя та наявністю вислуги для призначення пенсії по лінії МВС просила направити її для проходження ВЛК з подальшим звільненням її з 30 серпня 2016 року (а.с.21).

За результатами проходження ВЛК згідно із свідоцтвом про хворобу №265/с, виданим ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» від 29.08.2016 року, ОСОБА_1 визнана «обмежено приданою до військової служби» (а.с.14).

30.08.2016 року наказом Головного управління Національної поліції в Запорізькій області №300о/с ОСОБА_1 звільнена зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням), з вислугою 23 роки 06 місяців 04 дні (а.с.13).

21.09.2016 року ОСОБА_1 звернулась до тимчасово виконуючого обовязки начальника ГУ Національної поліції в Запорізькій області та просила внести часткові зміни до пункту наказу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 30 серпня 2016 року №300 о/с, а саме: в частині звільнення її з поліції вважати її звільненою за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу) за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, (а.с.15-19).

12.10.2016 року Головним управлінням Національної поліції в Запорізькій області надано відповідь ОСОБА_1 про відмову в задоволенні такої заяви.

Не погодившись з таким рішенням Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду.

Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу підлягає до виплати сума грошового забезпечення за 44 календарні дні затримки розрахунку у розмірі 10816 грн. 66 коп..

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що за наявності бажання на звільнення у звязку з досягненням строку вислуги років, для призначення пенсії, та за відсутності висновку військово - лікарської комісії про непридатність до військової служби, позивач може бути звільнена з поліції тільки за власним бажанням з дати, визначеної за домовленістю сторін.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначається Законом України «Про національну поліцію» №508-VIII від 02 липня 2015 року (далі по тексту - Закон №508).

Відповідно до ч.1 ст.77 Закону №508 поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється:

1) у звязку із закінченням строку контракту;

2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції;

3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції;

4) у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

5) через службову невідповідність;

6) у звязку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

7) за власним бажанням;

8) у звязку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);

9) у звязку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, або кримінального правопорушення;

11) у звязку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Зазначений перелік підстав для звільнення зі служби в поліції є вичерпним.

Підставою для звільнення зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 Закону №508 є рішення медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Придатність до служби в поліції визначається на підставі затвердженого наказом МВС України №85 від 06 лютого 2001 року «Порядку проведення військово лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України» (далі по тексту - Порядок №85).

Згідно з пунктом 1.63.5. зазначеного Порядку за результатами медичного огляду військово-лікарська комісія виносить наступні постанови щодо осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ:

- придатний до військової служби;

- придатний до військової служби. Не придатний на посаду (вказану в направленні відділу роботи з особовим складом та згідно з Таблицею вимог до індивідуальних психофізіологічних особливостей);

- обмежено придатний до військової служби (Потребує звільнення від виконання службових обовязків (занять), відпустки за станом здоровя);

- не придатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час;

- не придатний до військової служби зі зняттям з військового обліку.

З матеріалів справи вбачається, що військово-лікарською комісією ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» за результатами обстеження позивача в пункті 13 свідоцтва про хворобу №265/с від 29.08.2016 року зроблено висновок про обмежену придатність позивача до військової служби (а.с.14, 14 на звороті).

Таким чином, військово-лікарською комісією не встановлено, що позивач за станом здоровя не може перебувати на службі в поліції за посадою старшого інспектора кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Запорізькій області. Обмеження придатності до військової служби за своїм формулюванням визначає, що особа може проходити службу, але за певних умов.

Таким чином, на час звільнення з Головного управління Національної поліцій в Запорізькій області у позивача відсутнє рішення медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Як зазначалося вище, рапортом від 01.08.2016 року позивач висловила бажання пройти військово-лікарську комісію у звязку з погіршенням стану здоровя та з подальшим звільненням зі служби в поліції за наявності вислуги років, для призначення пенсії, та не зазначала про бажання залишитися на службі з наданням іншої посади, яку вона може виконувати з урахуванням стану здоровя, підготовки та досвіду роботи (а.с.21).

Відповідно до ч.4 ст.78 Закону №508 порядок обчислення вислуги років у поліції встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 року визначено порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги, зокрема, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей (далі по тексту - Порядок №393).

За вказаним Порядком певний строк вислуги років на службі в органах внутрішніх справ та поліції надає позивачу право на призначення пенсії у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Проте, ч.1 ст.77 Закону №508 не передбачає таку підставу для звільнення зі служби в поліції, як наявність вислуги років.

Таким чином, на підставі рапорта про звільнення у звязку з наявністю вислуги років для призначення пенсії та за відсутності висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби, підставою для звільнення позивача могло бути лише звільнення зі служби в поліції за п.7 ч.1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням), про що і було прийнято відповідачем наказ №300о/с 30.08.2016 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову в частині визнання протиправним пункту наказу ГУНП в Запорізькій області від 30.08.2016 року №300о/с в частині звільнення позивача з поліції за ст.77 ч.1 п.7 Закону №508 та зобовязання відповідача внести часткові зміни до цього наказу, з чим погоджується колегія суддів.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, є похідними від зазначених вище позовних вимог (щодо підстав звільнення), суд першої інстанції також дійшов вірного висновку про відмову в їх задоволенні.

Статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено виплату одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби.

Відповідно до частини 2 статті 9 вказаного Закону особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічна норма міститься у пункті 10 Порядку №393.

Таким чином, при звільнені позивача відповідач повинен був здійснити виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби позивача.

Таке нарахування відбулось, проти чого не заперечувала в судовому засіданні позивач.

Щодо вимог про зобовязання відповідача виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги по день фактичного розрахунку з позивачем, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно довідки ГУНП в Запорізькій області №771/03/12-2016 від 13.12.2016 року грошову допомогу при звільнені ОСОБА_1 виплачено 13 жовтня 2016 року (а.с.73).

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Затримка розрахунку при звільненні позивача склала 44 календарних дні за період з 31 серпня по 13 жовтня 2016 року, тобто відповідач не виплатив позивачу одноразову грошову при звільненні у строки, передбачені ст.116 КЗпП України.

Відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, одноразова грошова допомога при звільненні входить до грошового забезпечення позивача та в розумінні зазначених норм КЗпП України є належною працівнику сумою.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Розрахунок середнього грошового забезпечення за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення

середньої заробітної плати» та «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», затвердженого наказом МВС України №260 від 06.04.2016 року.

В матеріалах справи наявна довідка ГУНП в Запорізькій області №769/03/12-2016 від 13.12.2016 року, згідно якої розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача складає 7375,00 грн., розмір середньоденного грошового забезпечення складає 241,80 грн. (а.с.74).

Розрахунок та розмір середнього грошового забезпечення за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги в сумі 10816 грн. 66 коп. сторонами не оскаржується.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову в цій частині.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Згідно частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі №808/3451/16 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі №808/3451/16 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

В повному обсязі ухвалу складено 20 березня 2017 року.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: М.М.Гімон

Суддя: С.Ю. Чумак