Справа № 826/14545/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 березня 2017 року № 826/14545/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів - Балась Т.П., Літвінової А.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

з позовомГромадянки Афганістану ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
третя особа:Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправними та скасування рішення, зобов'язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Афганістану ОСОБА_1 звернулась в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №457-16 від 29.08.2016 року про відмову у визнанні громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено про безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, адже, як йдеться у позові, законні підстави відмови позивачеві у наданні статусу біженця відсутні.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити з викладених в ньому підстав.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, надали суду письмові заперечення, у яких просили відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

У судовому засіданні 15.02.2017 року суд, заслухавши думку представників сторін, ухвалив перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, народилася в Афганістані, в провінції Дайкунді, ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю-хазара, мусульманка за релігійним переконанням. Освіта середня, неодружена.

Рішенням Державної міграційної служби України від 29.08.2016 року №457-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 13.09.2016 року №215 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 29.08.2016 року №457-16 позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку заявленим позивачем вимогам, з урахуванням викладених ним обставин, суд враховує наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (надалі - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ст.6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно ч.2 ст.9 Закону №3671-VI Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Відповідно до ч.6 ст.9 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Відповідно до ч.8 ст.9 Закону №3671-VI У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Відповідно до ч.11 ст.9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.12 ст.9 Закону №3671-VI особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

У ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI зазначено, що За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач державний кордон України перетнула легально 26.05.2014 року.

Відповідно до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зібраних матеріалів справи та проведених співбесід встановлено, що позивач залишила країну громадянської належності 14.09.2013 року, вирушивши із Афганістану до Пакистану, далі до України.

23.05.2016 року ГУДМС в місті Києві із заявницею було проведено співбесіду та прийнято рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач стверджує, що боїться повертатися до країни свого походження Афганістан з соціальних причин через те, що її звинуватили в «зіні», тобто за перелюб. Також, через погрози одного чоловіка, який мав зв'язки з терористичним угрупуванням «Талібан», через що позивач була змушена залишити роботу в «ЮНІФЕС». Інших причин виїзду позивач не повідомила.

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, (пункти 5, 6): «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов'язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов 'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Проте у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».

У своїй заяві-анкеті від 28.04.2016 року позивач вказала, що була змушена залишити свою роботу у 2011 році в «ЮНІФЕС» як районний координатор через те, що їй погрожував один чоловік з провінції Дайкунді, який мав зв'язки з талібами.

Відповідно до наданих заявницею документів (сертифікати, подяки), співбесід можна зробити висновок, що вона дійсно працювала у вищезазначеній організації. Позивач вказала, що дані події відбувалися в 2011 році, тому це не є головна причина виїзду з країни походження заявниці. Під час співбесіди від 23.05.2016 року позивач не згадала про вищевказану ситуацію.

З відкритих Інтернет джерел вбачаємо наступне:

В Дайкунди местное население выгнало талибов из уезда Гизаб.

Накануне в провинции Дайкунди недовольное присутствием талибов местное население выгнало боевиков из уезда Гизаб. Об этом сегодня журналистам заявил губернатор провинции ОСОБА_2, сообщает телеканал «Нурин».

«В результате вооруженного выступления местных жителей талибы были вынуждены бежать из района», - заявил чиновник. Обосновавшиеся в одном из селений этого уезда талибы давно собирали у местных жителей налоги. «Последней каплей» для населения уезда, по словам губернатора, стала попытка талибов забрать у местных жителей большегрузный автомобиль для своих нужд».

Аналізуючи інформацію, знайдену в відкритих інтернет джерелах, можна побачити, що в провінції Дайкунді, де і проживала заявниця, місцеве населення вигнало талібів. Тому це не можна вважати обставиною, яка б змусила заявницю залишити країну походження.

Наступною причиною виїзду з країни громадянської належності в заяві-анкеті заявниця вказує, що вона почала секретно зустрічатися з хлопцем на ім'я ОСОБА_3, але через те, що він пушту, а заявниця хазара, її родина була проти, тому вони разом з хлопцем хотіли втекти. Іноземка зазначила, що одного разу вона була у свого дядька в м. Кабул і пішла гуляти разом зі своїм хлопцем, а коли повернулася, то дядько застосував фізичне насилля та постійно піддавав заявницю жорсткому поводженню. Як зазначила заявниця, вона хотіла вчинити самогубство. Позивач долучила до матеріалів справи довідку з лікарні «Афган Шіфа» про те, що вона намагалася отруїти себе групою ліків. Проте, під час проведених співбесід заявниця вказала, що до неї не застосовувалося фізичне насилля.

Колегія звертає також увагу на те, що під час співбесід заявниця надає відомості, які кардинально різняться між собою, а саме: на питання - «Хто з ваших рідних знав про ваші відносини з ОСОБА_3»? 23.05.2016 року в протоколі співбесіди заявниця вказала, що знали всі рідні, проте під час співбесіди від 10.08.2016 року іноземка зазначила, що ніхто не знав про її відносини з ОСОБА_3.

В заяві-анкеті заявниця вказує, що згодом повернулася в провінцію Дайкунді, та зустрілася з своїм хлопцем в старій хижі, де вже ніхто не жив, її побачив один чоловік та зачинив двері цієї хижі, та почав кричати, що заявниця займалася перелюбством. Після чого, як вказала заявниця, вона була змушена залишити провінцію Дайкунді та тікати до м. Кабул, там хлопець заявниці залишив її одну в готелі і втік. Під час співбесіди від 23.05.2016 року вказала, що люди бачили, що вона часто ходить разом з своїм хлопцем ОСОБА_3 і влаштували скандал, після чого заявниця втекла до м. Кабул. В протоколі співбесіди від 10.08.2016 року заявниця зазначила, що вони просто вирішили втекти разом зі своїм хлопцем, вже не зазначаючи причини того.

Після того, коли хлопець заявниці ОСОБА_3 залишив її в м. Кабул, іноземка звернулася за допомогою до друга, який допоміг їй виїхати до Пакистану.

Як зазначила заявниця під час співбесіди від 23.05.2016 року, вона перебувала на території Пакистану 8 місяців, почуваючи себе безпечно.

Перебуваючи на безпечній для заявниці території, вона зверталася в різні посольства за допомогою, проте отримувала відмови. Після чого повітряним сполученням на запрошення доньки посла Афганістану в Україні, потрапила до України. В протоколі співбесіді від 10.08.2016 року іноземка вказала, що отримала запрошення від посла Афганістану в Україні ОСОБА_4. Також заявниця зазначила, що проживає в посольстві Афганістану на території України.

Зважуючи на вищезазначене суд приходить до висновку, що у разі наявності небезпеки на території країни походження, позивач не могла б звертатися за допомогою в посольство Афганістану.

Таким чином, позивач не надала правдоподібних свідчень щоб довести, що саме відбулося в країні громадянської належності.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про те, що позивач не надала достовірних чи правдивих фактів її особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навела фактів, які б свідчили про переслідування з боку органів Афганістану або про загрозу її життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Інформація щодо побоювань позивача стати жертвою переслідувань ґрунтується виключно на її особистих твердженнях і жодним іншим чином не підтверджена.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача від 29.08.2016 року №457-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене і керуючись ст.ст.69-71, 94, ч.4 ст.122, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову Громадянки Афганістану ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Т.П. Балась

А.В. Літвінова