Справа № 825/316/17
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року Чернігів Справа № 825/316/17

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючої судді Житняк Л.О.

суддів Бородавкіна С.В., Лобан Д.В.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів Климіши І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Марокко ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та зобов'язання скасувати рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

21.02.2017 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить:

- визнати неправомірним та зобов'язати Державну міграційну службу України скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.11.2016 № 576-16, яке викладено в повідомленні без зазначення номера, від 20.12.2016 про відмову в вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про повторне прийняття та оформлення документів для ретельного дослідження обставин стосовно позивача та вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства (згідно уточнених позовних вимог у зв'язку з допущенням описки в прохальній частині позовної заяви а.с.212).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в Республіці Марокко, за національною ознакою, за належністю до певної соціальної групи осіб, які були ув'язнені в країнах походження, через що зазнав страждань та переслідувань, залишив Республіку Марокко і прибув до України шукати захисту.

Він у встановленому законом порядку звернувся до органів міграційної служби з заявою про надання йому статусу біженця. Проте, рішенням Державної міграційної служби від 25.11.2016 №576-16 йому було відмовлено в визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, як особі у якої відсутні умови передбачені п.1, 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту". З вказаним рішенням позивач погодитись не може та вважає його необ'єктивним та незаконним, оскільки було прийняте без передбачених на те законодавством підстав, з порушенням процедури та без врахування усіх істотних обставин справи. Позивач зазначає, що своїй заяві-анкеті він чітко вказав на наявність побоювань стати жертвою переслідувань в Республіці Марокко, а саме вказав на те, що не може повернутися до своєї країни, оскільки зазнав там погроз та переслідувань з боку провладних військ, так як є членом опозиційної партії. В підтвердження своїх слів послався на інформацію по країні походження.

Крім того, позивач зазначає, що в повідомленні від 20.12.2016 №127 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем не було викладено причини та обґрунтування відмови у оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту та не було роз'яснено порядок оскарження рішення про відмову у оформленні документів.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надавши суду письмові заперечення та пояснення, а також наголосив, що оскаржуване рішення прийнято на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення при прийнятті такого рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 2009 по 2015 рік навчався в Харківському національному університеті радіоелектроніки та проживав на території України, у м.Харкові на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 терміном дії до 10.10.2015 (а.с.41).

Співробітниками Служби безпеки України в Харківській області разом із співробітниками Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області позивача було виявлено без документів, які б давали право на законне перебування на території України, внаслідок чого Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області звернулось до Дзержинського районного суду міста Харкова з адміністративним позовом про примусове видворення позивача за межі України.

13.04.2016 постановою Дзержинського районного суду міста Харкова стосовно позивача було прийнято рішення про примусове видворення за межі території України та на виконання вказаного рішення, позивача поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - Чернігівський ПТПІ).

В подальшому, 02.07.2016 громадянин Республіки Марокко ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, внаслідок чого позивач був документований довідкою про звернення за захистом в Україні №005996 (а.с.61).

Причиною виїзду з країни громадянської належності позивач зазначив побоювання стати жертвою переслідування через його сексуальну орієнтацію. Проте під час співбесіди позивач пояснив, що прибув на територію України з метою навчання, що підтверджується листом Харківського національного університету радіоелектроніки від 20.10.2016 №46/17-690 (а.с.126).

Рішенням ДМС України від 25.11.2016 №576-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що Управлінням ДМС України в Чернігівській області було направлено відповідне повідомлення від 20.12.2016 за №127.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Викладене дає підстави стверджувати, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вищу. Інші - економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2013 №31 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, зокрема наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено та проаналізовано інформацію по країні походження позивача та з'ясовано, що Королівство Марокко - це незалежна держава в Північній Африці, яка входить в численні політичні союзи, такі як - Ліга Арабських Націй, Союз арабського Магриба, Організація Ісламська конференція та інші. Марокко - це одна з трьох найбільших арабомовних країн світу, крім того, загальнопоширеним є ще берберська та французька мови. Державною релігією країни є іслам сунітського напрямку, лише невелика частка населення сповідує християнство та іудаїзм. За національним складом населення Марокко умовно можна розділити на дві великі рівноцінні групи: араби і бербери.

В даній північно-африканській країні не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підгрунті, політична і економічна ситуація є стабільними.

Таким чином, аналізуючи вищевикладену інформацію по країні походження позивача можна дійти висновку, що в цілому переслідувань за релігійними, національними чи політичними ознаками, а також переслідування окремих соціальних груп в даній країні не відбувається, а прийнята в 2011 році Конституція Марокко велику увагу приділяє саме правам людини.

Тобто, під час розгляду особової справи позивача, органами міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, за врахуванням того, що позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Викладені в позовній заяві доводи позивача про його переслідування через участь у опозиційній політичній партії в Марокко спростовуються відповідями, наданими позивачем під час проведення співбесіди, згідно яких він не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Марокко.

Відповідно до п.80 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних націй у справах біженців відповідно до Конвенції 1951 року і протоколу 1967 (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців наявність інших політичних поглядів, відмінних від тих, що розділяються урядом, самі по собі не є підставою для клопотання про надання статусу біженця і прохач повинен довести, що у нього є достатні підстави стати жертвою переслідувань за свої погляди. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи. Це також передбачає, що ці погляди дійшли до відома влади або приписуються нею прохачу.

Також не заслуговують уваги твердження позивача про його переслідування за національною ознакою, оскільки вони не містять під собою жодного підґрунтя та не можуть вважатися правдоподібними, виходячи з того, що позивач відноситься до однієї з двох найбільших національностей - берберів, арабомовної групи населення та відсутністю будь-якої ворожнечі в середині країни.

Згідно з п.74 Керівництва УВКБ ООН поняття "національність" в даному контексті не повинно лише розумітися як "громадянство". Воно включає в себе належність до етнічної чи мовної групи і може іноді збігатися із поняттям "раса". Переслідування за національною ознакою може включати в себе вороже ставлення і заходи, що направлені проти національних (етнічних, мовних) меншин і при деяких обставинах факт належності до таких меншин може сам по собі слугувати підставою для цілком обґрунтованих побоювань переслідування.

Суд звертає увагу, що причини залишення країни походження та побоювання позивача стати жертвою переслідувань в разі повернення до Марокко за національною ознакою та за діяльність у політичній партії не були ним згадані ані в заяві-анкеті ані під час проведення співбесіди.

Щодо доводів позивача про можливість стати жертвою переслідування за належність до певної соціальної групи (сексуальних меншин), суд зазначає, що вони спростовуються протоколами співбесіди та наявною інформацією з інтернет-ресурсів по країні Марокко, у зв'язку з чим суд критично ставиться до таких посилань.

Одностатеві зв'язки в Королівстві Марокко на державному рівні є кримінально караними. Проте, кримінальне переслідування відбувається лише через дії, вчинення яких, має публічний характер, що є нормальною практикою більшості країн світу.

Аналізуючи інформацію з інтернет-джерел по країні походження позивача можна стверджувати, що дійсно в країні відбуваються поодинокі випадки утиску сексуальних меншин окремими ісламськими радикалами, проте, поліція Марокко заарештовує та карає нападників за такі дії, що в цілому, спростовує твердження про дискримінацію ЛГБТІ- осіб на державному рівні.

Тобто, наявність в позивача іншої сексуальної орієнтації, відмінної від більшості населення Марокко, сама по собі не може бути єдиною причиною для прийняття рішення про надання позивачу статусу біженця.

Пунктами 77 та 79 Керівництва УВКБ ООН передбачено, що "певна соціальна група" зазвичай включає в себе осіб однакового походження, звичок та соціального статусу. Твердження про побоювання переслідувань за даною ознакою може співпадати із твердженням про побоювання переслідувань за іншими причинами, тобто расовим, релігійним або національним. Як правило, належність до певної соціальної групи не є достатньою підставою клопотання про отримання статусу біженця.

Звертаючись до практики Європейського суду з прав людини, суд зазначає, що гомосексуальність може бути однією із підстав для отримання притулку. Проте, для цього претендентам на отримання статусу біженця необхідно довести, що їм на батьківщині за їхню сексуальну орієнтацію загрожує судове переслідування. При цьому, враховується не саме існування кримінального переслідування за одностатеві зв'язки, а те, чи застосовуються ці закону на практиці.

Отже, інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Крім того, суд зважає на ту обставину, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

Пункт 62 Керівництва дозволяє відрізнити поняття мігранта та біженця, а саме: якщо особа, добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру.

З пояснень позивача вбачається, що причиною його небажання повертатись в країну громадянської належності є прагнення вступити на аспірантуру до університету та продовжити навчання, що не дозволяє відносити його до категорії "біженець".

Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що позивач не переховується від переслідування за конвенційними ознаками, а не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності з причин особистого характеру, що впевнено дозволяє стверджувати про відсутність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, що підпадає під ознаки, визначені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону.

Суд також звертає увагу на інформацію Управління Служби безпеки України в Харківській області, викладену в листі від 04.11.2016 №70/2-17293 (а.с.187), відповідно до якої позивач підтримував контакти з особами, які є причетними до діяльності міжнародної терористичної організації "Ісламська Держава".

Викладені обставини суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.6 Закону №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Згідно із Керівництвом для застосування цих положень достатньо встановити наявність "обґрунтованих підстав припускати", що одна з описаних дій була вчинена. Формального доказу того, що прохач був об'єктом кримінального переслідування не потребується (п. 149). Тільки скоєний злочин, або злочин ймовірно скоєний заявником "поза країни, яка надала йому притулок, до того, як він був допущений в цю країну в якості біженця", є підставою для виключення (п.153).

Таким чином, для застосування виключень, передбачених п.2 ч.1 ст.6 Закону №3671 немає необхідності наявності вироку суду або перебування особи в міжнародному розшуку.

Так, ч.7 ст.7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.45 та п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до п.195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Досліджуючи наявну судову практику вирішення подібних правових спорів, слід врахувати висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі №К-41452/10. Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Статтею 10 Закону встановлено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа визначається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст.6 Закону.

Відповідно до абзацу 5 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вивчено матеріали особової справи позивача та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим з урахуванням імперативних приписів абз.5 ч.1 ст.6 Закону, відповідач правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлені умови, за яких такий статус не надається.

Частиною 13 ст.10 Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, уповноважена особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що рішення ДМС України від 25.11.2016 №576-16 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" прийнято відповідачем у відповідності до вимог Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про повторне прийняття та оформлення документів для ретельного дослідження обставин стосовно позивача та вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає, що вона є похідною, та відповідно задоволенню не підлягає.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки Марокко ОСОБА_6 належить відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Л.О. Житняк

Судді С.В. Бородавкіна

Д.В. Лобан