Справа № 127/3974/17
Суддя: Прокопчук А. В.
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Cправа № 127/3974/17
Провадження № 2-а/127/314/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 березня 2017 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Прокопчук А.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Вінниці та з 03.07.2015 року йому нараховується пенсія за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції, що діяла на час призначення пенсії), у розмірі 60 відсотків середньомісячного заробітку. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" позивачу було проведено перерахунок пенсії за вислугу років відповідно до довідки про середньомісячний заробіток, виданої прокуратурою Вінницької області 31 березня 2016 року № 18/125.

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про перерахунок та виплату йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції, що діяла на час призначення пенсії, тобто станом на 03.07.2015 року), у розмірі 90% середньомісячного заробітку. Однак, йому було відмовлено. Дану відмову позивач вважає незаконною та необгрунтованою, оскільки відповідач керувався Законом України "Про прокуратуру" із змінами № 76-VIII від 28.12.2014 року, а не ст. 50-1 Законом України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ у редакції від 12 липня 2001 року, яка діяла на час призначення позивача на роботу в органи прокуратури. В зв'язку з протиправними діями відповідача були суттєво звужені зміст і обсяг пенсійних прав ОСОБА_1, тому він звернувся до суду з даним позовом та просить зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці із 01.01.2016 перерахувати та виплатити йому пенсію за вислугу років у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ в розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру, відповідно до довідки прокуратури Вінницької області № 18/125 від 31 березня 2016 року про середньомісячний заробіток. Також просить стягнути із Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці на його користь сплачений судовий збір в сумі 640 грн. та постанову суду допустити до негайного виконання.

Відповідач копію ухвали про відкриття скороченого провадження у справі отримав, подавши у визначений законом строк заперечення проти адміністративного позову, в якому зазначив, що вимоги ОСОБА_1 не визнає та вважає їх безпідставними та необґрунтованими з підстав того, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду з даним позовом та не зазначено жодних поважних причин пропуску строку. Посилання позивача на ст. 50-1 Законом України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ є неправомірним так, як він втратив чинність у звязку з набранням чинності 15.07.2016 року Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014 року. Також, з 1 жовтня 2011 року положення ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ щодо призначення прокурорам і слідчим пенсії за вислугу років у розмірі не більше 90 відсотків від суми місячного заробітку втратили чинність у зв'язку з внесенням змін до редакції цієї статті Законом № 3688-VI. Законами України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" та "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" не передбачалось збереження для раніше призначених пенсій попереднього механізму обчислення їх розміру. Також зазначено, що наразі існує обмеження щодо максимального розміру пенсії, який не може перевищувати 10740 грн. Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015р. № 213 з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до спец законів, зокрема Закону України "Про прокуратуру". Згідно ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697- VIІ від 14.10.2014 року, особи яким призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" права на перерахунок пенсії за зверненнями після 01.06.2015 року не мають. Крім того, заперечує щодо стягнення понесених позивачем судових витрат за рахунок бюджених асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, оскільки відповідно до ч.1 ст. 73 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" кошти Пенсійного фонду формуються переважно за рахунок страхових внесків та використовуються на визначені цілі. В Тимчасовому кошторисі на утримання апарату Управління на 2017 рік, кошти на сплату судового збору не передбачені. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні даного адміністративного позову.

Розгляд справи проведено у порядку скороченого провадження у відповідності із ст. 183-2 КАС України, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо пропущення позивачем шестимісячного строку звернення до адміністративного суду з даним позовом та не зазначення жодних поважних причин пропуску строку, оскільки вирішуючи питання про відкриття провадження в адміністративній справі ухвалою суду від 23 лютого 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці про зобов'язання вчинити за період з 01.01.2016 року по 21.08.2016 року включно - залишила без розгляду, а позов в частині періоду за 22.08.2016 року - відкрито провадження. Таким чином, питання відносно пропущення строків звернення до суду вже вирішено, а провадження в справі відкрито з дотриманням ст.ст. 99, 100 КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року здійснено тлумачення ст.. 1 Першого протоколу до Конвенції, де сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" АБО "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Також аналогічна правова позиція щордо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі № 44277/98 "Стреч проти Сполученого Королівства" від 24.04.2003 року.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України, визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визнають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

З відомостей, які містяться в матеріалах справи, суд вбачає, що ОСОБА_1:

з 04.12.1995 року працював стажистом на посаді слідчого прокуратури Вінницького району,

11.09.1996 року - призначений старшим слідчим прокуратури Вінницького району;

14.12.1999 року призначений заступником прокурора Тростянецького району;

01.03.2000 року - заступником Жмеринського міжрайпрокурора;

05.12.2002 року - прокурором міста Ладижина Вінницької області;

03.02.2004 року - заступником начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство;

11.11.2005 року - прокурором м. Вінниці Вінницької області;

22.10.2010 року - прокурором міста Вінниці Вінницької області строком на 5 років;

04.02.2011 року - прийняв присягу працівника прокуратури;

23.01.2012 року - старшим помічником прокурора області з питань правозахисної діяльності, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту прокуратури Вінницької області в порядку переведення з посади прокурора м. Вінниці;

01.06.2012 року - старшим прокурором прокуратури області з питань правозахисної діяльності, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту;

19.03.2013 року - виконувач обов'язків начальника відділу правозахисної діяльності, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту прокуратури Вінницької області;

19.06.2013 року - Жмеринським міжрайонним прокурором Вінницької області строком на 5 років (а.с. 25-27).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Вінниці з 03.07.2015 року та отримує пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України "Про прокуратуру", призначеної згідно постанови суду.

Відповідно до довідки № 18/125 від 31.03.2016 року, виданої прокуратурою Вінницької області, ОСОБА_1 працює в прокуратурі Вінницької області на посаді Жмеринського міжрайонного прокурора. Заробітна плата на 01 грудня 2015 року згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013 складається з наступних складових: основний оклад 2769,00 грн., класний чин 135,00 грн., вислуга років 30% - 871,20 грн. (а.с. 24).

5 грудня 2016 року, суд вбачає, що позивач звертався до відповідача із заявою, в якій просив перерахувати та виплатити йому пенсію за вислугу років із 01 січня 2016 року в розмірі 90% від середньомісячного заробітку без обмеження граничного розміру, вказаного у довідці прокуратури Вінницької області від 31 березня 2016 року № 18/125 (14159,17 грн. х 90% = 12743,3 грн.) (а.с. 18-20).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні (перерахунку) пенсії. Даний факт підтверджується повідомленням про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії від 12.12.2016 року (а.с. 21).

Також, з Розпорядження № 7686 від 12.12.2016 року "Про відмову в перерахунку пенсії" (а.с. 21 зворіт) вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено в зв'язку з тим, що відповідно до Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76 від 28.12.2014р., яким внесено зміни до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру", де відповідно до ст. 50-1 пенсія прокурорам та слідчим призначалась в розмірі 60% від суми їхньої місячної заробітної плати. Також відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 911-VII від 24.12.2015 року, внесено зміни до частини 15 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру", а саме у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року максимальний розмір пенсії не може перевищувати 10740 грн. Особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, з Законами України "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачується. Також відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015р. № 213 з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначалось відповідно до спец законів в тому числі до Закону України "Про прокуратуру", у звязку з чим з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеним законом, не призначаються, раніше призначені пенсії не перерахзовуються.

З листа Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 13.12.2016 року вбачається, що позивач перебуває на обліку в Управлінні з 03.07.2015 року та отримує пенсію за вислугу років згідно Закону України "Про прокуратуру", призначеної згідно постанови суду. З 1 жовтня 2011 року положення ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ щодо призначення прокурорам і слідчим пенсії за вислугу років у розмірі не більше 90% від суми місячного заробітку втратиди чинність у звязку з внесенням змін до редакції цієї статті Законом № 3688-VI. Так, з 1 квітня 2014 року пенсії обчислювалися в розмірі 70% середньомісячного заробітку. Разом з тим, Законами України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" та "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" не передбачалось збереження для раніше призначених пенсій попереднього механізму обчислення їх розміру (а.с. 22-23).

Проте, вказані висновки, суд вважає такими, що не грунтуються на вимогах закону та не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Суд критично ставиться до твердження відповідача про те, що відповідно до Закону України "Про прокуратуру" із змінами № 76-VIІІ від 28.12.2014 року пенсія прокурорам та слідчим призначалась в розмірі 60% від суми їхньої місячної заробітної плати, оскільки необхідно керуватися положенням ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ у редакції від 12.07.2001 року, яка діяла на час призначення позивача на роботу в органи прокуратури і яка визначала умови призначення пенсій працівникам прокуратури.

Так, згідно ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців.

Відповідно до ч. 5 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Проте, відповідно до положення 5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «про прокуратуру».

Вищевказаний закон втратив чинність з 15 липня 2015 року, тому станом на 03.07.2015 року мав ще юридичну силу.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, статтею 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, згідно з яким "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що "загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена". Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку,що зміст та обсяг досягнутих працівниками правоохоронних органів соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Статтею 58 Основного Закону визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, питання щодо дії нормативно-правових актів у часі розглядалось Конституційним Судом України в Рішеннях N 1-зп від 13 травня 1997 року, N 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року та N 3-рп/2001 від 5 квітня 2001 року, в яких встановлено, що нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що відповідач діяв протиправно під час призначення пенсії позивачу, зокрема керуючись законами України, які були прийнятті пізніше.

Відповідно до ст. 50-1Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, в редакції від 12 липня 2001 року, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Згідно ч. 2 вищевказаної статті, обчислення (перерахунок) пенсій проводиться за документами пенсіфйної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Згодом, норма статті 50-1Закону України "Про прокуратуру" в частині відсоткової ставки призначення пенсії змінювали кілька раз, а саме призначали пенсію в розмірі 80%, 70% та 60 відсотків.

Однак, суд звертає увагу на те, що на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України - 04 грудня 1995 року, діяв Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ. Тому саме ним необхідно керуватися під час призначення пенсії позивачу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що вислуга років ОСОБА_1 на час зверненням за призначенням пенсії складала 22 роки 8 днів, в тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 19 років 7 місяців. Таким чином, ОСОБА_1 має право на призначення, нарахування та виплату йому пенсії за вислугу років у розмірі 90% середньомісячного заробітку.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Отже, запровадженні обмеження шляхом внесення відповідних змін до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, в редакції від 12.07.2001 року, в частині призначення, нарахування і виплати пенсії за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку суперечать ст. 14, ст. 1 Першого протоколу Конвенції та ст.ст. 22, 46, 58 Конституції України.

Згідно з вимогами ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. № 1789-ХІІ, зі змінами внесеними Законами № 213 від 02.03.2015 та № 911-VII від 24.12.2015, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність"; тимчасово, в період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.".

Суд критично ставить до посилання відповідача на вищевказану норму закону, з наступних підстав.

Так, згідно з п.п. 1, 2 Прикінцевих Положень Закону України № 911-VII від 24.12.2015р., він набирає чинності з 1 січня 2016 року та дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року. Проте пенсія позивачу була призначена до 1 січня 2016 року, тому до розміру його пенсії не застосовуються обмеження максимального розміру пенсії, визначені абзацом шостим частини п'ятнадцятої ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. (в редакції Закону України №911-VII від 24.12.2015р. і Закону України від 02.03.2015р. № 213-VII.

Дана правова позиція також зазначена і в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 р. у справі № К/800/45896/15, від 19.05.2016 у справі №К/800/41001/15, від 11.10.2016 у справі №К/800/51891/15; в постановах Київського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2016 у справі № 753/14671/16-а, в яких зазначено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановлених пунктом 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 28 квітня 2009 року по справі № 9-рп/2009 вказується на недопустимість звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення припниців правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави.

Разом з тим, в рішенні Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року по справі № 8-рп/99 зазначено, що положення встановленні законами України "Про міліцію", "Про прокуратуру" тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. Оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (ст. 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе лише за умови введення відповідно до п. 31 ч.1 ст. 85 та п. 19 ст. 92 Конституції України надзвичайного стану.

Згідно правових позицій Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій полягає також у тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлено не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю додатковимх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер (рішення Конституційного Суду України: від 6 липня 1999 року №8-рп/99; від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002; від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 зазначив, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачних ч. 5 ст. 17 Конституції України, які зобов'язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Також суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратурі, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Це зазначено в рішеннях Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002.

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Згідно ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, достатньо вмотивованими та ґрунтуються на наявних у справі доказах, а відтак підлягають задоволенню.

Суд критично ставить до заперечень відповідача щодо стягнення понесених позивачем судових витрат за рахунок бюджених асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, яке мотивоване тим, що відповідно до ч.1 ст. 73 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" кошти Пенсійного фонду формуються переважно за рахунок страхових внесків та використовуються на визначені цілі, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії" зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.

Також, частиною першою ст. 94 КАС України визначено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що судові витрати понесені позивачем підлягають обов'язковому стягненню органами Державної казначейської служби України із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка суб'єкта владних повноважень Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

Що стосується допущення постанови суду до негайного виконання слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України, негайне виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць. Поряд з цим, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 256 КАС України суд, який прийняв постанову, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в постанові звернути до негайного виконання постанову у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Таким чином, з аналізу вказаної норми слідує висновок, що негайне виконання постанов в адміністративних справах може застосуватись лише у разі стягнення суми боргу, а відтак у вимогах позивача про допущення до негайного виконання постанови суду зобов'язального характеру не може бути задоволена. Крім того, суд звертає увагу на те, що така вимога не є позовною вимогою в розумінні КАС України, а є встановленням порядку виконання судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 6, 19, 22, 46, 58, 64, 124 Конституції України, ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, ст.ст. 2, 8, 6-11, 14, 17, 69, 71, 94, 158-163, 183-2, 254, 256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці про зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці із 22.08.2016 року перерахувати та виплатити ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, пенсію за вислугу років у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ в розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру, відповідно до довідки прокуратури Вінницької області № 18/125 від 31 березня 2016 року про середньомісячний заробіток.

Присудити на користь ОСОБА_1 витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. (судовий збір), які підлягають обов'язковому стягненню органами Державної казначейської служби України із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка суб'єкта владних повноважень Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністратвиного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя: