Справа № 826/808/16
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 березня 2017 року письмове провадження № 826/808/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., суддів Кузьменка В.А., Огурцова О.П. вирішив адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Національного банку України

про скасування наказу від 10.08.2015, поновлення на роботі

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до відповідача в якому просив:

- скасувати наказ Національного банку України від 10.08.2015 № 3723-к про звільнення ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного економіста Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України з 22.12.2015;

- зобов'язати Національний банк України переглянути посадовий оклад головного економіста ОСОБА_1 та привести його у відповідність до середніх значень аналогічних посад у Департаменті фінансового моніторингу Національного банку України;

- зобов'язати Національний банк України здійснити виплату ОСОБА_1 середнього заробітку (з урахуванням перегляду його посадового окладу головного економіста та приведенням його у відповідність до середніх значень аналогічних посад у Департаменті фінансового моніторингу Національного банку України) за час вимушеного прогулу;

- зобов'язати Національний банк України здійснити відрахування до корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України за час вимушеного прогулу ОСОБА_1;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача прийнято безпідставно. Позивач зазначає, що Національним банком України при прийнятті оскаржуваного наказу грубо порушено вимоги статей 40, 42 Кодексу законів про працю України та під час звільнення позивача не було враховано його переважного права на залишення на роботі, в силу вимог ст.42 КЗпП України та положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і не запропоновано іншу роботу (посаду) в межах кваліфікації позивача, досвіду роботи та професійних якостей і продуктивності праці.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити з підстав, що були зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив в повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях, просив суд в задоволені адміністративного позову відмовити.

В судовому засіданні 10.06.2016 р., відповідно до положень ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Національного банку України № 1441 - к від 06.03.2015 року переведено ОСОБА_1, головного економіста відділу ліцензування валютних операцій управління контролю та ліцензування валютних операцій Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області, за його згодою на посаду головного економіста відділу фінансового моніторингу центрального регіону Департаменту' фінансового моніторингу як такого, що перебував в кадровому резерві, з 18 березня 2015 року із розташуванням робочого місця в Головному управлінні Національного банку України по м. Києву і Київській області.

Постановою Правління Національного банку України «Про вдосконалення структури Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України» від 18.09.2015 року №619, зокрема виключено зі структури Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України відділ фінансового моніторингу та зобов'язано Директора департаменту персоналу видати наказ про скорочення штату працівників Департаменту фінансового моніторингу з урахуванням його нової організаційної структури.

Наказом директора Департаменту персоналу «Про скорочення штату працівників Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України» від 21 вересня 2015 року №4662-к, зокрема, скорочено штат та чисельність працівників відділу фінансового моніторингу південного регіону.

19 жовтня 2015 року Національним банком України Позивача попереджено про його звільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується особистим підписом Позивача на Попередженні, копія якого наявна в матеріалах справи.

Наказом Національного банку України «Про звільнення ОСОБА_1.» від 09 грудня 2015 року №7019-к, ОСОБА_1, головного економіста відділу фінансового моніторингу центрального регіону Департаменту фінансового моніторингу, з роботи 21.12.2015, звільнено з роботи 21 грудня 2015 року, у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України; виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 48 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за робочі роки з 10.11.2014 до 21.12.2015, вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку (ст. 44 КЗпП України); допомогу у розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати (ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивач вважаючи, вищевказаний наказ про звільнення з Національного банку України таким, що винесено з порушенням вимог чинного законодавства звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Згідно з частиною четвертою ст. 64 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 року №679-XIV, службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу", якщо цей Закон не встановлює іншого.

Відповідно до частини першої ст. 1 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII (надалі - Закон №3723-XII), державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Статтею 30 Закону №3723-XII передбачено, що підставами припинення державної служби є загальні підстави, передбачені Кодексом законів про працю України, та спеціальні, які визначені як в Законі, так і в інших правових актах.

Частиною 4 ст. 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України). Крім того, наведені вище положення ч. 4 ст. 36 КЗпП України встановлюють, що звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 зазначеного Кодексу можливе у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої ст. 40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці; одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як зазначено в п. 19 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року №6-491цс15 у справі за позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Кредит Дніпро» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

В Постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року №6-40цс15 у справі за позовом до відділу освіти Нововоронцовської районної державної адміністрації Херсонської області про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Проте, на думку суду, в даній частині відповідач не дотримав вимог закону, оскільки одночасно з попередженням про звільнення не запропонував позивачу іншої роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, вакантні посади не пропонувалися позивачу у письмовому попередженні про майбутнє звільнення від 19.10.2015 року відсутній перелік таких посад.

Як зазначено Відповідачем в запереченнях на позовну заяву, пунктом 1 Наказу Національного банку України від 09 вересня 2014 року №1634-к (з урахуванням змін, внесених наказом Національного банку України від 24.10.2014 року № 1854) передбачено, що усі вакантні посади у системі Національного банку України з 10 вересня 2014 року і пізніше підлягають скороченню, у зв'язку з чим Відповідачем іншу роботу Позивачу не пропонувалось.

Суд дійшов висновку, про безпідставність та необґрунтованість зазначених вище тверджень Відповідача, оскільки чинним трудовим законодавством не передбачено подібних застережень.

Під час розгляду справи, відповідачем не надано доказів відсутності вакантних посад в установі як станом на час попередження позивача про наступне вивільнення так і станом на час його звільнення.

Крім того, суд враховує й те, що право на працю є конституційним правом особи, яке повинно захищатися державою шляхом забезпечення особі реальної можливості скористатися відповідними законодавчими гарантіями, і ліквідація (реорганізація) певного структурного підрозділу державної установи, скорочення штату працівників жодним чином не звільняє роботодавця від виконання його обов'язку щодо забезпечення права особи на працевлаштування, а навпаки зумовлює необхідність виконання ним такого обов'язку.

Таким чином, вказані порушення трудових прав позивача при звільненні за п. 1 ст.40 КЗпП України свідчать про незаконність наказу Національного банку України № 7019-к від 09.12.2015 року про звільнення позивача відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, тому він підлягає скасуванню.

З цих підстав також підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як встановлено частиною першою статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивача звільнено з Національного банку України Наказом відповідача № 7019-к від 09.12.2015 року з 21.12.2015 року.

Щодо розміру грошового зобов'язання, що підлягає стягненню на користь Позивача, суд керується приписами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати", відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Так, згідно розрахунку Національного банку України від 29.03.2016 року № 60-0042/430 про доходи ОСОБА_1, за останні 2 календарні місяці роботи (жовтень - листопад 2015 року), середньомісячна зарплата позивача становить 12 327,14 грн. Середньоденна заробітна плата складає 587,02 грн.

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу позивача за 2015 рік становить - 7 днів, за 2016 рік становить - 251 день, за 2017 рік - 46 днів. Відповідно середній заробіток ОСОБА_2, за час вимушеного прогулу з 22 грудня 2015 року по 09 березня 2017 року складає 178 454,08 грн.

Відповідно до п.2 та п.3 ч. 1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині поновлення Позивача на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Щодо вимог про зобов'язання Національний банк України переглянути посадовий оклад головного економіста ОСОБА_1 та привести його у відповідність до середніх значень аналогічних посад у Департаменті фінансового моніторингу Національного банку України; зобов'язання Національний банк України здійснити відрахування до корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 64 Закону України «Про Національний банк України» структура та розмір оплати праці службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці.

Як повідомив відповідач, встановлення розмірів посадових окладів регулюється Положенням про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 10 липня 2015 року №456, відповідно до якого, посадові оклади працівникам Національного банку України встановлюються в межах схем посадових окладів за відповідними посадами. Розмір посадового окладу працівника Національного банку України встановлюється залежно від рівня відповідальності, складності виконуваних завдань і робіт, кваліфікації, досвіду роботи та результатів діяльності працівника.

Для встановлення (зміни) розмірів посадових окладів, надбавок і доплат та інших виплат працівникам Національного банку керівники структурних підрозділів подають відповідні пропозиції до підрозділів персоналу установ Національного банку України.

Матеріали справи не містять доказів того, що посадовий оклад позивача незаконно встановлений, позивач не надав суду доказів, що дана постанова від 10.07.2015 р. № 456 була оскаржена та є незаконною. Крім цього, вимога позивача про зобов'язання Національний банк України здійснити відрахування до корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України за час вимушеного прогулу ОСОБА_1, заявлена передвчасно, оскільки заробітну плату позивачу станом на час прийняття рішення не виплачено та прав позивача не порушено.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві 300 000,00 гривень завданої моральної шкоди.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідачів; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджуються.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені 'її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частиною 1 ст.11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, в ч.2 ст.72 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищевказане суд, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Позивача частково.

Керуючись положеннями ст.2, ст.17, ст.71, ст.86, ст. 128, 158-ст. 163 ст. 167 ст. 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Національного банку України від 09 грудня 2015 року №7019-к, про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади головного економіста відділу фінансового моніторингу центрального регіону Департаменту фінансового моніторингу, з роботи 21.12.2015, у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного економіста відділу фінансового моніторингу центрального регіону Департаменту фінансового моніторингу з 22 грудня 2015 року.

Стягнути з Національного банку України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 грудня 2015 року по 09 березня 2017 року у розмірі 178 454,08 грн.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного економіста відділу фінансового моніторингу центрального регіону Департаменту фінансового моніторингу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі - 12 327,14 грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді В.А. Кузьменко

О.П. Огурцов