Справа № 806/371/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року Житомир справа № 806/371/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Романченка Є.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій неправомірними та зобов'язаннями вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Житомирській області про виплату компенсації за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 указував, що одноразову грошову допомогу при звільненні йому виплачено 29.07.2016, в той час як звільнено його з Національної поліції з 21 червня 2016 року. 11.11.2016 він звернувся до ГУ Національної поліції в Житомирській області із заявою про виплату компенсації за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні. Відповідач своєю відповіддю від 30.11.2016 відмовив у проведенні вказаної виплати. ОСОБА_1 з відмовою відповідача не згоден, тому просить визнати її протиправною.

Сторони до суду не прибули, про час і місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника відповідача надійшла заява з проханням розглянути справу без участі представника ГУПН. Також у цій заяві представник відповідача вказав, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі.

Суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні, на підставі наявних у ній доказів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 6 ст. 128 і ст. 41 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з наступних підстав.

Установлено, що наказом Начальника Головного управління Національної поліції в Житомирські області від 21.06.2016 № 131 о/с "По особовому складу" майора поліції ОСОБА_1, начальника слідчого відділення Овруцького відділення поліції Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирські області звільнено зі служби в поліції відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" за п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу).

Листом від 30.11.2016 № 2790/29/05-2016, за результатами розгляду заяви щодо виплати компенсації за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, Головне управління Національної поліції в Житомирській області повідомило ОСОБА_1 про те, що, оскільки одноразова грошова допомога при звільненні не є складовою грошового забезпечення поліцейського і не може ототожнюватись із коштами, що належать до виплати за відпрацьований період звільненому, норми ст. 117 КЗпП України при її несвоєчасній виплаті не застосовуються.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1 вважає, що компенсація за затримку розрахунку при звільненні повинна бути стягнута з відповідача на його користь, тому відмова Головного управління Національної поліції в Житомирській області про виплату такої компенсації є протиправною.

Згідно зі ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У пункті 8 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Отже, підставами для визнання протиправними дій чи скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який вчинив ці дії чи прийняв рішення. При цьому обов'язковою умовою оскарження дій, рішень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відтак при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З'ясовуючи при вирішенні даної справи характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд ураховує наступне.

У даному випадку звернення позивача до суду з позовом зумовлено спором з Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області щодо належності ОСОБА_1 середнього заробітку (компенсації) за весь час затримки виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку.

При цьому суд ураховує, що питання звільнення зі служби в поліції; порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських; виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби врегульовано нормами спеціального законодавства, а саме Законом України "Про Національну поліцію", Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постановами Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, від 11.11.2015 № 988.

Однак указані норми спеціального законодавства не регулюють питання щодо пропуску строку здійснення виплат при звільненні з поліції.

У випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 лютого 2015 року в справі № 21-8а15.

Таким чином, хоч позивач і проходив службу в органах поліції на нього поширюються загальні норми законодавства про працю в разі відсутності їх у спеціальному законодавстві, що регулювали проходження ним служби, тому доводи відповідача про те, що норми КЗпП не можуть бути застосовані при несвоєчасній виплаті позивачу одноразової грошової допомоги є безпідставними.

Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 згаданого Кодексу, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зі змісту вказаних правових норм слідує, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В даному випадку таким органом є суд, який розглядає позов поліцейського до органу Національної поліції України про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Можливість досудового врегулювання спору шляхом звернення поліцейського до роботодавця із заявою про виплату компенсації за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні відсутня.

Відтак, нарахування компенсації за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з органів поліції Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області на підставі заяви звільненого поліцейського є неможливою, оскільки відповідач не уповноважений на вирішення таких спорів.

За наведених обставин, саме по собі оскарження відмови відповідача, оформленої листом від 30.11.2016, у цьому спорі не є ефективним захистом прав позивача, оскільки визнання такої відмови протиправною не призведе до виплати ОСОБА_1 компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 21.06.2016 до 29.07.2016.

Суд вважає, що дійсною метою заявленого позову є стягнення з Головного управління Національної поліції в Житомирській області компенсації за затримку розрахунку при звільненні через оскарження відмови відповідача.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивач під час звернення до суду обрав неправильний спосіб захисту порушеного права.

Водночас суд констатує, що ОСОБА_1 скористався ефективним способом захисту порушеного права та пред'явив у даному позові вимогу про стягнення з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на його користь компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 7816 грн 78 коп. за період з 21.06.2016 по 29.07.2016. Проте ухвалою суду від 08.02.2017 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 7816 грн 78 коп. за період з 21.06.2016 по 29.07.2016, оскільки у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є ухвала суду про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з вимогою про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні (ухвала суду від 17.10.2016 в справі № 806/1847/16).

Ухвала суду від 08.02.2017 в справі № 806/371/17 позивачем оскаржена не була та набрала законної сили.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною відмови Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо виплату компенсації за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні і відсутність підстав для їх задоволення.

Керуючись статтями 86,158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко