Справа № 815/7435/16
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2017-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7435/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Бутенко А.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІМПЕКС КУПЕ ІНПТЕРНЕЙШНЛ» до Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень №№ та від 27.09.2016 року, -

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернулось ТОВ «Олімпекс Купе Інтернейшнл» (далі-Позивач) до Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень №№ та від 27.09.2016 року.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених в адміністративному позові із зазначенням того, що висновки акту перевірки, на підставі якого прийняті податкові повідомлення-рішення є необґрунтованими, податкові повідомлення - рішення №№ та від 27.09.2016 року підлягають скасуванню, як такі, що не відповідають чинному законодавству, оскільки винесені незаконно (а.с. 3-5 т. 1). Щодо продовження розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечувала.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 82 т. 2). В матеріалах справи містяться заперечення на позов, в яких Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову Позивачу (а.с. 46-47 т. 2).

Тому, на підставі положень ч. 4 ст. 128 КАС України, суд ухвалив рішення щодо розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними в справі письмовими доказами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Відповідач є місцевим підрозділом центрального органу державної виконавчої влади та здійснює повноваження щодо встановлення порушень податкового законодавства, нарахування, стягнення заборгованості з податків та зборів, штрафних санкцій, а тому справи за позовами щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17, ст. 50 КАС України віднесені до юрисдикції адміністративних судів та повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що Головним управлінням ДФС в Одеській області було проведено позапланову виїзну перевірку Позивача () з питань підтвердження взаємовідносин з платником податків ТОВ «Тренд Консалт» , за період листопад 2015 року.

За результатами перевірки складено акт ГУ ДФС в Одеській області від 07.09.2016р. за №278/1 5-32-14-02/20005502 (а.с. 6-29 т. 1).

В Акті перевірки встановлені порушення п.44.1 ст.44, п. 198.1 п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.200.1. п.200.2, п.200.4 ст. 200 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ, із змінами і доповненнями, в результаті яких підприємством:

- занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 2 680 074 грн.,

- завищено від'ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, на загальну суму ПДВ 1 032 163 грн. у листопаді 2015 року.

На підставі Акту перевірки винесені податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 27.09.201 6 року:

№ , яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість у розмірі 4 411 788 грн. (2 941 192 грн. основний платіж, 1 470 596 грн. штрафні санкції);

№ , яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі - 771 045 грн. (а.с. 30-31 т. 1).

Позивач, не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями №№ та від 27.09.2016 року, оскаржив їх до ДФС України та 08.12.2016р. за № 26572/6199-99-11-01-01-25 ДФС України прийнято рішення за результатами розгляду скарги, а саме - залишено без змін податкові повідомлення-рішення а скаргу Позивача - без задоволення (а.с. 32-35 т. 1).

Не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями №№ та від 27.09.2016 року, Позивач оскаржив його у судовому порядку

Оцінюючи оскаржені рішення суб`єкта владних повноважень, суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2 КАС України та доходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з Акту перевірки, підставою для застосування відповідальності до позивача, стали операції в межах правовідносин з ТОВ «Тренд Консалт», які на думку перевіряючих, не мають реального характеру. На підтвердження вказаного, ГУ ДФС посилається на податкову інформацію, отриману від інших податкових органів про відсутність за місцезнаходженням та неможливістю проведення перевірки TOB «Тренд Консалт», а також відсутністю необхідних умов для здійснення господарських операцій. Крім того, в обґрунтування нереальності господарських операцій, в Акті зазначено, що відсутні акти виконаних робіт на наявні помилки у первинних документах.

Суд не погоджується з таким висновком Відповідача, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між Позивачем та ТОВ «Тренд Консалт», укладено договоір про надання аудиторських та консультаційних послуг від 01.09.2015 року №01/09/15 (а.с. 61-63 т. 1).

Відповідачем в акті перевірки зазначено, що податкові накладні ТОВ «Тренд Консалт», виписані на виконання договорів від 01.09.2015 р. №01/09/15 та 03/09/15 , однак акти виконаних робіт та інші первинні бухгалтерські документи були вилучені в ході обшуку 30.09.2015 року на підставі ухвали суду від 28.09.2015 року, також надано протокол обшуку від 23.02.2016 р., який проведено на підставі ухвали від 18.02.2016 р. Такі документи були запитані від СУ ФР ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві та останнім надані в копіях реєстри виданих та отриманих податкових накладних, акти виконаних робіт, податкові накладні, виписки по банківським рахункам, рахунки на оплату, платіжні доручення, оборотно-сальдова відомість по бухгалтерському рахунку, протокол допиту свідка.

Однак, слідчим управлінням до перевірки не надсилались акти виконаних робіт, які виписані ТОВ «Тренд Консалт» на адресу Позивача на виконання умов договору № 03/09/15, що підтверджене протоколом вилучення від 23.02.2016 р. У зв'язку з цим Відповідач дійшов висновку про відсутність таких податкових накладних та актів виконаних робіт на момент проведення перевірки, тому на його думку не підтверджено фактично наданих послуг.

Також, відповідачем зазначено про не знаходження Позивача за адресою, яка зазначена у податкових накладних. На запит при перевірці Позивач пояснив про помилковість зазначення адреси з боку контрагента. З цих підстав Відповідач також дійшов висновку про неможливість підтвердити фактично отримання аудиторських та консультаційних послуг, послуг з дослідження ринку та залучення вантажопотоку на адресу Позивача.

Крім того, Відповідач посилається на наявну податкову інформацію від 16.12.2015 р. про відсутність ТОВ «Тренд Консалт» за податковою адресою, відображення податкових накладних у реєстрі, але неподання ним податкової звітності за листопад 2015 року. Також в акті зазначено про відсутність інформації про залучення ТОВ «Тренд Консалт» сторонніх підприємств для забезпечення здійснення наданих послуг. Враховуючи всі ці обставини, Відповідач вважає, що Позивачем здійснено лише документальне оформлення придбаних послуг, без фактичної їх поставки та виконання, формування податкового кредиту без реального здійснення господарської діяльності за такими операціями.

Судом досліджені первинні документи та встановлено, що на виконання господарських правовідносин між Позивачем та ТОВ «Тренд Косалт» були оформлені необхідні первинні документи: договір, акти виконаних робіт (наданих послуг), податкові накладні, платіжні документи (а.с. 61-142, т.1, 84-248 т. 2). Крім того надані документи, що підтверджують експорт с/х продукції, щодо якої Позивачем надані послуги з перевалки та зміст наданих аудиторських та консультаційних послуг з питань податкового, юридичного аналізу пропозицій та трансферного ціноутворення у паперовому вигляді (а.с. 149-242,т.1, 1-36,т.2).

Законодавством передбачено певні підстави для ведення бухгалтерського обліку, перелік обов'язкових вимог щодо складання первинних документів.

Згідно із Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність», Положення про документальне забезпечення запису в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р. зазначені документи вважаються первинними документами, їх оформлення свідчить про надання послуг продавцем покупцю (переході права власності та ризиків), тобто свідчить про реальне здійснення господарської операції.

Відповідно до п.44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів. регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Так, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Цією ж статтею передбачено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, "які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні облікові документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд вважає за необхідне зазначити, що надані до суду первинні документи складені у відповідності до вимог Податкового кодексу України та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року, тобто відповідають вимогам чинного законодавства щодо надання документу юридичної сили і доказовості. Відповідність цих документів вимогам законодавства відповідачем не спростовано, лише містяться посилання на помилки у податкових накладних, а також те, що акти виконаних робіт по виконанню договору № 03/09/15, про який зазначено у податкових накладних, не надсилались до перевірки з боку СУ ФР ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м.Києві, тому таких документів не існує.

Щодо можливостей виконання господарських операцій з боку контрагента, слід зазначити, що за наявною інформацією у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Тренд Консалт» є діючим підприємством, будь-яких відомостей щодо перебування йото в процесі банкрутства, санації, ліквідації чи припинення не міститься (а.с. 37-45 т. 2).

На момент вчинення правочину до ЄДР не було внесено запис про відсутність за місцезнаходженням або припинення ТОВ «Тренд Консалт»(а.с.37-42,т.2).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» дані, які містяться в Єдиному державному реєстрі є достовірними і на них можна посилатися, доки до них не буде внесено відповідних змін.

Крім того, на момент здійснення господарських операцій між ТОВ «Тренд Консалт» та Позивачем, ТОВ «Тренд Консалт» було платником податку на додану вартість та мало податковий номер 08. Доказів ухилення від сплати податків цим підприємством не надано.

Суд вважає зазначити, що відповідно до умов укладеного договору сторона не несе відповідальність за наслідки господарської діяльності контрагента. На думку суду, чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання.

Так, у постановах від 9 вересня 2008року у справі №21-500во08, від 1.06.2010року у справі №21-573во10 та від 31.01.2011р. у справі №21-47а10 Верховний Суд України дійшов висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру податкового кредиту.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, (далі - Конвенція) проголошено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном повинно бути «законним», держави мають право контролювати використання майна шляхом введення «законів». Крім того, принцип верховенства права - одна з основ демократичного суспільства - закріплений в усіх статтях Конвенції. Питання, чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Так, згідно із практикою Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права для національного суду, а саме у своєму рішенні від 22.01.2009р. у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03), Європейський Суд з прав людини зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

В аналогічному Рішенні від 6 липня 2006 р. у об'єднаних справах C-439/04 і C-440/04 Аксель Кіттель проти Уряду Бельгії (C-439/04) і Уряд Бельгії проти Реколта Рісайклінг СПРЛ (C-440/04), Суд ЄС постановив, що якщо одержувач товарів, що поставляються, є особою зі статусом платника податків, яка не знала і не могла знати про те, що операція, яка розглядається, пов'язана з шахрайством зі сторони продавця, ст. 17 Шостої Директиви Ради 77/388/ЄЕС від 17 травня 1977 р. про гармонізацію законодавства країн - членів ЄС в частині податків з обороту - загальна система податку на додану вартість: єдина база нарахування, з урахуванням змін, внесених Директивою Ради ЄС 95/7/ЄС від 10 квітня 1995 р., повинна трактуватися як така, що виключає норму національного права, у відповідності з якою той факт, що операція з продажу вважається недійсною - в силу положень цивільного права, відповідно до якого така операція визнається нікчемною як така, що суперечить громадському порядку і здійснена на протиправних началах зі сторони продавця - призводить до того, що платник втрачає право на податковий кредит. У даному контексті не важливо, чи є операція недійсною в силу шахрайського ухилення від сплати ПДВ чи будь-якого іншого шахрайства.

Таким чином, суд вважає, що за наявності документальних підтверджень розміру податкового кредиту, фактичної сплати за надані послуги, Позивач мав право на формування податкового кредиту по операціях з ТОВ «Тренд Консалт».

Висновок, зроблений Відповідачем в Акті перевірки про неможливість здійснення господарської діяльності ТОВ «Тренд Консалт» наявними трудовими ресурсами та активами ґрунтуються па припущеннях та не підтверджені посиланнями на будь-які первинні документи, доказів ухилення від сплати ПДВ чи будь-якого іншого шахрайства з боку контрагента в акті перевірки не наведено.

Крім того, суд зазначає, що законодавством України не передбачено обов'язковість наявності на праві власності (на балансі підприємства) майна, обладнання, устаткування та інших видів майна, які відносяться до категорії основних засобів. Для забезпечення потреб діяльності можуть залучатися комплексні послуги сторонніх організації, придбання у власність будь-яких основних засобів у даному випадку не є обов'язковим та у більшості випадків не є раціональним, та економічно обґрунтованим. Стосовно трудових ресурсів контрагента ревізори не врахували, що кількість штатних працівників не впливає на результат праці, тому що законодавство України не містить заборони щодо залучення для співпраці суб'єктів господарювання будь яких організаційно-правових форм, а посилання на відсутність такої інформації не може бути підставою для невизнання реальності господарських операцій.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання, з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, тобто це безпосередня самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкт підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з ст. 44 ГК України, підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності, самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону, вільного найму підприємцем працівників комерційного розрахунку та власного комерційного ризику, вільного розпорядження прибутком.

Діючим законодавством не передбачено обов'язок платника податку перевіряти чи будь-яким чином контролювати господарську діяльність своїх контрагентів, а також, декларування та сплату ними податків, подання обов'язкової звітності чи будь-яких інших документів до органу державної податкової служби, знаходження за юридичною адресою тощо.

У разі невиконання постачальником своїх зобов'язань по сплаті податку до бюджету декларування податкових зобов'язань, ведення податкового, бухгалтерського обліку чи здійснення діяльності без використання достатньої кількості трудових, виробничих, складських, транспортних ресурсів чи ведення незаконної діяльності тощо, негативні наслідки (відповідальність) настають лише для нього. Зазначена обставина не може бути підставою для позбавлення добросовісного платника податків права на формування витрат та податкового кредиту, якщо останній виконав усі передбачені законом умови та має документальне підтвердження правомірності такого формування, оскільки виникнення права платника податку на валові витрати та податковий кредит відповідно є наслідком фактичного проведення господарських операцій, які є об'єктами оподаткування, за наявності первинних документів бухгалтерського та податкового обліку.

Також, в Акті перевірки (11 ст.) зазначено, що Відповідачем частково отримано від СУ ФР ДПІ Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві з листом №1706/7/26-5 8-23 -02 завірені копії вилучених первинних документів Позивача, а саме акти виконаних робіт (наданих послуг), що вже спростовує посилання на повну відсутність актів та їх необґрунтоване неврахування при проведенні перевірки та винесенні оскаржуваних повідомлень-рішень.

Суд зазначає, що на підставі абз. 3 ст.198.6 ПКУ податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Також, суд не погоджується з висновками в Акті перевірки щодо штучного формування податкового кредиту Позивачем за листопад 2015 року по ланцюгу постачання.

Згідно зі ст. 203 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст. 203); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст. 203); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203).

Статтею 228 Цивільного кодексу Україну встановлює, що правочин, що порушує публічний порядок, тобто якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, є нікчемним.

Суд враховує, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім цього, згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Разом з тим, згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України, угода є вольовим актом, направленим на досягнення відповідного результату; угода може бути двосторонньою. Якщо угода є двосторонньою, то вона є договором. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України позивач є вільною особою щодо вибору свого контрагенту та визнанні умов договору.

Положення п.п.198.1 та 198.2 ст.198 ПК України визначають, з яких господарських операцій і коли виникає у платника податків право на віднесення сум ПДВ до податкового кредиту. Таке право виникає, у тому числі, в разі придбання товарів та послуг. Датою виникнення такого права платника податку вважається дата тієї події, що відбулася раніше дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів (послуг); дата отримання платником податку товарів (послуг), що підтверджено податковою накладною. Пунктом 198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно п.198.6 ст.198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними.

Враховуючи наведене, встановлені в акті перевірки від 07.09.2016р. за №278/15-32-14-02/20005502 порушення, не є доведеними відповідачем.

Отже податкові повідомлення-рішення №№ та від 27.09.2016 року, є необґрунтованими та підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

ГУ ДФС в Одеській області не доведено правомірність та обґрунтованість висновків, викладених в акті перевірки від 07.09.2016р. за №278/15-32-14-02/20005502, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №№№ та від 27.09.2016 року.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, документально підтверджені, відповідають чинному законодавству, отже підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Олімпекс Купе Інтернейшнл» до Головного управління ДФС в Одеській області - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області № від 27.09.2016 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області та № від 27.09.2016 року.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Олімпекс Купе Інтернейшнл» (, адреса: 65003, м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 67/69) з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області судовий збір у розмірі 83424 (вісімдесят три тисячі чотириста двадцять чотири) гривні 80 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя Бутенко А.В.