Справа № 813/4037/16
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2017 року справа № 813/4037/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретар судового засідання Бугара М.Р.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Львівської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Львівської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування наказу №773-о «Про звільнення ОСОБА_3С.» від 19.09.2016 р., поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 ст.36 Кодексу законів про працю України, проте наміру звільнятися у позивача не була, а заява про звільнення на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України була ним написана під психологічним тиском, оскільки позивач перебував у стані сильного душевного хвилювання. Зазначив, що оскільки за наказом про звільнення не був ознайомлений, трудову книжку не отримав, 16.09.2016 р. позивач відкликав свою заяву про звільнення за угодою сторін . Проте, 19.09.2016 р. позивача було ознайомлено з Наказом начальника Львівської митниці ДФС ОСОБА_4 №773-о від 19.09.2016 р. «Про звільнення ОСОБА_3С.» на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Вважає такий наказ неправомірний та таким, що підлягає скасуванню. Просить задоволити позовні вимоги.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримала, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надавши суду заперечення, в якому зазначає, що заява про звільнення подана позивачем добровільно без будь-якого примусу, що підтверджується заявою ОСОБА_3 від 19.09.2016 р. оскаржуваний наказ є законним, дії відповідача правомірними, а тому просив суд в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши належним чином докази по справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення спору по суті, приходить до висновків, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_3 був прийнятий на роботу у митні органи в 2011 р. 01.08.2016 р. призначений на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №4 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 було написано дві заяви про звільнення, а саме:

16.09.2016 р. позивач власноручно написав заяву про звільнення з займаної посади за угодою сторін з 16.09.2016 р. відповідно до п. 1 ст.36 КЗпП України.

Окрім того,16.09.2016 р. ОСОБА_3 написав заяву про відкликання заяви про звільнення від 16.09.2016 р., яка мотивована тим, що наміру звільнятися він не мав.

19.09.2016 р. позивач власноручно написав заяву про звільнення з займаної посади за угодою сторін з 19.09.2016 р. відповідно до п. 1 ст.36 КЗпП України.

Наказом Львівської митниці Державної фіскальної служби №773-о «Про звільнення ОСОБА_3С.» від 19.09.2016 року позивача звільнено із займаної посади за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Підстава звільнення - заява позивача.

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Статтею 43 Конституції України, передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Законом України Про державну службу від 16.12.1993 року № 3723-XII, регулюються суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, що є складовою права громадян на працю.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України Про державну службу підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі.

В даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосування норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Загальні підстави припинення трудового договору передбачені ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В п. 8 постанови від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів Пленум Верховного суду України роз'яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 Кодексу законів про працю України).

Відтак, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін, та строк, з якого договір припиняється. Відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.

Позивач посилається на те, що заява про звільнення з посади державного інспектора відділу митного оформлення №4 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС була складена ним при відсутності власного внутрішнього волевиявлення за вказівкою посадових осіб відповідача під впливом психологічного тиску.

Судом встановлено, що 16.09.2016 р. відповідно до Протоколу №26-ПК відбулася нарада Державної фіскальної служби України у режимі відеоконференції під головуванням в.о. заступника Голови ДФС ОСОБА_5 щодо можливих корупційних ризиків під час проведення митного контролю транспортних засобів особистого користування та внесення посадовими особами митниць ДФС відомостей про такі транспортні засоби до електронного журналу пункту пропуску АСМО "Інспектор".

У судовому засіданні були опитані свідки ОСОБА_6, начальник відділу митного оформлення №1 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС та позивач ОСОБА_3, що безпосередньо були присутні на нараді.

Свідок ОСОБА_6, зазначив, що у залі відеоконференцій начальником Львівської митниці ДФС ОСОБА_4 позивачу було повідомлено про необхідність написання ним заяви про звільнення із займаної посади за власним бажанням.

Зі слів свідків, окрім того, начальник Львівської митниці ДФС ОСОБА_4 здійснював психологічний тиск, погрожуючи звільненням за вчинення дисциплінарного проступку у зв`язку з перевищенням службових повноважень при митному оформленні транспортних засобів, які переміщувалися через митний кордон України у вересні 2016 р.

ОСОБА_3 наголосив на тому, що наміру звільнятися не мав, перебував у стані сильного душевного хвилювання, тому 16.09.2016 р. під психологічним тиском написав заяву про звільнення за угодою сторін.

Також 16.09.2016 р. ОСОБА_3 написав заяву про відкликання заяви про звільнення від 16.09.2016 р., яка мотивована тим, що наміру звільнятися він не мав.

Проте, прибувши 19.09.2016 р. на робоче місце, керівництво Львівської митниці ДФС повторно наголосило на необхідності написання заяви про звільнення за угодою сторін, що позивач змушений був зробити, а саме 19.09.2016 р. позивач власноручно знову написав заяву про звільнення з займаної посади за угодою сторін з 19.09.2016 р. відповідно до п. 1 ст.36 КЗпП України.

Як встановлено судом, заяву про звільнення за угодою сторін ОСОБА_3 написав під примусом, а наміру звільнятися у нього не було.

В зв'язку з тим, що при звільненні особи за п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України також має бути волевиявлення працівника, вважає, що в даному випадку підлягає застосуванню п. 12. Постанови №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», який вказує, що по справах про звільнення суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

З огляду на це працівник не може бути звільнений за пунктом 1 статті 36 КЗпП, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору або не було досягнуто домовленості про дату звільнення.

Таким чином, правової підстави для розірвання трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України - волевиявлення двох сторін трудового договору (контракту) не було та наказ про звільнення ОСОБА_3 є неправомірним.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Вимушений прогул у зв'язку з незаконним звільненням ОСОБА_3 рахується судом з 20.09.2016 року (наступний день за днем звільнення) по 17.03.2017 (день ухвалення судом цього рішення).

Згідно з довідкою Львівської митниці ДФС № 13-70-05/40-13 від 19.01.2017 року середньомісячна заробітна плата позивача складала 4 257,99 грн., середньоденна заробітна плата 185, 13 грн.

Таким чином, сума вимушеного прогулу позивача складає 23 141,25 грн. (125 робочих днів х 185, 13 грн. середньоденного заробітку).

Згідно з ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, суд дійшов висновку задовольнити позов в цій частині позовних вимог та стягнути з Львівської митниці ДФС на користь позивача 4 257,99 грн. стягнення за один місяць за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відтак, заявлені вимоги суд вважає обґрунтованими, а позов належить задовольнити.

У відповідності до вимог ст. 94 КАС України, судові витрати зі сторін не стягуються.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС № 773-о від 19.09.2016р. "Про звільнення ОСОБА_3С."

3. Поновити ОСОБА_3 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 4 митного поста "Мостиська" Львівської митниці ДФС.

4. Стягнути з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23 141,25 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів.

5. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 4 257,99 грн. звернути до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. В разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний 22.03.2017 року.

Суддя Братичак У.В.