Справа № 803/1617/16
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 р. №876/623/17
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Андрушківа І.Я.,

за участю представників позивача - ОСОБА_1,

та відповідача- ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_3 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року громадянин Афганістану ОСОБА_3 (далі - Громадянин) звернувся до суду з позовомдо Державної міграційної служби України (далі - ДМС) про визнання протиправним та скасування рішення ДМС від 05.10.2016 №502-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Рішення) і зобов'язання ДМС прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Рішення є протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки прийняте відповідачем з формальних підстав, без об'єктивної оцінки вказаних заявником доводів щодо наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. Зазначає, що влада Афганістану не здатна забезпечити йому захист від такої загрози. Відтак, вважає, що з огляду на інформацію про країну походження, відмова в наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, може мати наслідком виникнення у позивача обов'язку повернутися до країни походження, що в свою чергу буде порушенням норм законодавства України та міжнародного права.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року у справі №803/1617/16 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позов задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована протиправністю Рішення та наявністю в нього підстав для отримання відповідного статусу.

Відповідач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких міркувань.

14.03.2017 представником позивача у судовому засіданні подано заяву про зменшення позовних вимог, яка в силу ч.4 ст.195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) не підлягає розгляду, оскільки суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що Управлінням ДМС у Волинській області (далі - Управління), де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI), у зв'язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване Рішення.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Громадянин, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в провінції Майдан Вардак, Афганістан, є громадянином Афганістану.

Дані про особу встановлено на підставі копії паспорта громадянина Афганістану НОМЕР_1, виданого 27.07.2015 (орган, що видав KabulCentralPassportsDepartment (MOI); дійсний до 27.07.2020) (а.с.49).

В Україну прибув незаконно в березні 2016 року, на даний час знаходиться у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС (далі - Волинський ПТПІ).

17.05.2016 позивач звернувся до ДМС із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Заява), яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 18.05.2016 №04-01/251 була скерована до Управління та отримана останнім 23.05.2016 за вх №3719 (а.с.40-41).

13.06.2016 Управлінням видано наказ №26 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та розпочато процедуру оформлення документів Громадянину для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.55 зворот).

Наказом Управління від 27.07.2016 №31 «Про продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» продовжено строк розгляду Заяви терміном до 23.08.2016 (а.с.69).

Управлінням було проведено співбесіди, за результатами яких складено протоколи від 08.06.2016 №1 та 18.08.2016 №2, в ході яких встановлювались обставини приналежності позивача, обставини його діяльності, релігійної та етнічної приналежності, рід занять, тощо (а.с.52 зворот-54, 70 зворот-72).

Як вбачається із наявного у матеріалах справи оспорюваного позивачем Рішення відповідачем підтримано висновок Управління від 23.08.2016 (далі - Висновок) та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 5 ч.1 ст.6Закону №3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні (а.с.79).

З Висновку вбачається, що в результаті всебічного, об'єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи №2016LТ0009 та інформації по країні походження, було встановлено, щоЗаява Громадянина є необґрунтованою, факти, повідомлені заявником, не дають підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.73-77).

На підставі Рішення Управління направило позивачу повідомлення від 21.10.2016 №0704/24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.80).

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом №3671-VI.

Відповідно до п.1 ч.1ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 цього ж Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Частинами 1 та 7 ст.7 цього Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 ст.13 Закону №3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Надалі як передбачено пунктами 11 та 12 ст.9 Закону №3671 після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (п.5 ст.10 Закону №3671).

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у ст.6 Закону №3671.

Відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону №3671не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Під час попереднього розгляду Заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача було встановлено наступне.

Причиною виїзду з Афганістану позивач зазначив приналежність до етнічної меншини Саєд та сповідування шиїтського напрямку ісламу, що в сукупності зумовило підстави для переслідування родини заявника сунітсько-таджитською більшістю населення рідного селища. Переслідування родини стало результатом етнічних змін у представництві місцевої поліції району внаслідок сутичок у липні 2015 році. Зазначив, що згодом брат позивача був вбитий через те, що провів невідомих осіб до будинку начальника місцевої поліції, які вбили брата останнього. З того часу, сім'я позивача отримала репутацію осіб, які підтримують «Талібан».

Матеріалами справи підтверджено, що після сутичок в липні 2015 року та до моменту залишення території країни походження позивач мешкав на її території близько шести місяців та мав можливість вільно пересуватися по території Афганістану, проте не скористався альтернативою внутрішнього переміщення в іншу місцевість країни походження та залишив її територію.

Перебуваючи в Афганістані позивач не переслідувався, нелюдському або такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню не піддавався.

У країні громадянської належності ні він, ні члени його родини не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в акціях участі не брали.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач виїхав з країни без будь-яких перешкод з боку влади країни, що також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні його громадянської належності.

Позивач нелегально прибув до України в березні 2016 року.

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2016 року у справі №303/1480/16-а стосовно Громадянина та його неповнолітнього брата ОСОБА_3 прийнято рішення про примусове видворення за межі території України до країни походження (а.с.48).

За міжнародним захистом в Україні позивач звернувся 23.05.2016 - лише після його затримання та поміщення у Волинський ПТПІ.

До прибуття в Україну позиач перетинав кордони Таджикистану, Киргистану, Казахстану, Росії з метою потрапити до країн Західної Європи для подальшого воз'єднання з сім'єю. За захистом у вказаних країнах не звертався, зазначене дає підстави стверджувати, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Окрім цього, варто звернути увагу, що позивач не надав доказів переслідування державними органами, загрози застосування до нього смертної кари, в разі його повернення до країни громадянської належності. Також не повідомив у Заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та під час проведення співбесід про застосування чи загрозу застосування щодо нього фізичного насильства чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Можливі переслідування позивача та членів його родини в майбутньому в країні його громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відтак, побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону №3671 та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що виїзд Громадянина разом із неповнолітнім братом з країни походження був обумовлений загальним станом країни походження в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, бажанням працевлаштуватись та покращити рівень життя. В той же час реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки органу міграційної служби відносно того, що немає підстав вважати, що у позивача наявні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Щодо твердження апелянта про використання відповідачем неактуальної інформації по країні походження позивача, апеляційний суд зазначає, що використання частково не оновленої інформації не призвело до винесення відповідачем неправомірного Рішення, оскільки наявна в матеріалах справи інформація не свідчить про те, що Афганістан в цілому знаходиться у стані війни. На даний час ситуація в Афганістані є стабільною та контролюється міжнародними організаціями. Також у провінції Майдан Вардек, де народився та проживав позивач, проживання є безпечним та не створює загроз для життя населення.

Більше того наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 ст.15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону №3671.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що аналіз наданих матеріалів особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача підтверджує відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а також не встановлення жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину та відсутністю в регіоні постійного проживання будь-яких відкритих збройних конфліктів.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили, а у разі складення у повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 20 березня 2017 року.