Справа № 813/1437/16
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

15 березня 2017 року м. Київ К/800/7665/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Заїка М.М., перевіривши можливість розгляду касаційної скарги Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (далі по тексту - Самбірська ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області), в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 04 квітня 2016 року № 25-0 «Про звільнення у зв'язку з скороченням штатної чисельності» стосовно звільнення ОСОБА_1; поновити ОСОБА_1 в Самбірській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на посаді головного державного інспектора відділу реєстрації платників та електронних сервісів Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області з 05 квітня 2016 року; стягнути з Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 квітня 2016 року по 12 вересня 2016 року в сумі 11432,72 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року, позов ОСОБА_1 було задоволено.

Суди першої та апеляційної інстанцій задовольняючи адміністративний позов, виходили з того, що звільнення позивача відбулось з порушенням процедури, передбаченої законодавством України про працю.

Суди зазначили, що відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Під змінами в організації виробництва і праці, які можуть бути підставою для розірвання трудового договору слід розуміти, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників, що призводить до скорочення займаної працівником посади та зумовлює його звільнення у випадку неможливості переведення працівника на іншу посаду.

Як було встановлено судом першої інстанції, з доводами якого погодився й суд апеляційної інстанції, в підрозділі, в якому працювала позивач, фактично відбулось скорочення штату. Проте також судами встановлено, що в структурному підрозділі не відбулися зміни у його складі за спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Суди зазначили, що статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці, а відповідачем не доведено наявності у всіх працівників відділу реєстрації платників та електронних сервісів, яких в зв'язку із скороченням штатної чисельності залишено на займаних посадах, більш високої продуктивності праці та кваліфікації ніж у позивача.

Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що в ОСОБА_1 загальний стаж роботи 22 роки 4 місяці, в тому числі стаж роботи в органах державної податкової служби 22 роки 4 місяці, тоді як у ОСОБА_2 загальний стаж роботи 20 років 8 місяці, в тому числі стаж роботи в органах державної служби 20 років 8 місяців; у ОСОБА_3 загальний стаж роботи 21 рік 4 місяців, в тому числі стаж роботи в органах державної служби 18 років 11 місяців; у ОСОБА_4 загальний стаж роботи 21 рік 3 місяці, в тому числі стаж роботи в органах державної служби 21 рік 3 місяці; у ОСОБА_5 загальний стаж роботи 20 років 8 місяці, в тому числі стаж роботи в органах державної служби 20 років 8 місяців.

Стосовно підвищення кваліфікації, то ОСОБА_2 проходила таке у 1995 та 2015 роках, ОСОБА_6 у 2006 та 2013 роках, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 підвищення кваліфікації не проходили. У свою чергу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають спеціальне звання інспектор податкової та митної справи І рангу, тоді як ОСОБА_6 і ОСОБА_2 є відповідно радником та інспектором податкової та митної справи ІІ рангу.

Таким чином, судами враховано інформацію щодо інших працівників відділу реєстрації платників та електронних сервісів Самборської ОДНІ ГУ ДФС у Львівській області, щодо наявності переважного права на залишення на роботі порівняно з позивачкою.

Крім того, суди також звернули увагу, що відповідачем не вказано інших критеріїв, які враховувались при оцінці продуктивності праці та кваліфікації працівників відділу реєстрації платників та електронних сервісів.

Отже, суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях встановили незаконність звільнення ОСОБА_1, оскільки звільнення позивачки проведене роботодавцем - Самбірською ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області - з порушенням встановленої законодавством процедури.

У касаційній скарзі скаржник не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що критеріїв визначення кваліфікації працівника законодавством про працю не встановлено. При їх визначенні можуть використовуватись критерії, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи, наявність дисциплінарних стягнень чи заохочень тощо.

Судами не враховано інформацію щодо інших працівників відділу реєстрації платників та електронних сервісів Самборської ОДНІ ГУ ДФС у Львівській області, які мають переважне право на залишення на роботі порівняно з позивачкою.

Відповідач зазначає в касаційній скарзі, що судами залишено поза увагою протокол Самбірської ОДПІ ГУ ДФС У Львівській області від 02.02.2016 про засідання комісії з виявлення переважного права залишення на роботі серед працівників, посади яких підлягають скороченню.

Скаржник вважає, що у ОСОБА_1 відсутнє переважне право залишення на роботі згідно норм передбачених в КЗпПУ.

Крім того, відповідач мотивує касаційну скаргу посилаючись на п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, в якій зазначається, що суди, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням працівників за скороченням чисельності чи штату працівників, зобов'язані з'ясувати чи справді були зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи дотримано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу та інше. Якщо хоч одна з цих умов не була дотримана при звільненні працівника, то це є підставою для скасування наказу про звільнення працівника та поновлення на роботі з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Обставини, які зазначені скаржником у касаційній скарзі, досліджувалися та перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій з наданням їм належної правової оцінки. Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних рішень судів, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене та керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Самбірської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства.

Суддя М.М. Заїка

Вищого адміністративного

суду України