Справа № 335/9846/16-а(2-а/335/335/2016)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2017 року справа № 335/9846/16-а(2-а/335/335/2016)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дурасової Ю.В.

суддів: Щербака А.А. Баранник Н.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя про визнання протиправними рішення та спонукання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя про визнання протиправними рішення та спонукання до вчинення дій. В позові зазначав, що він, ІНФОРМАЦІЯ_1, до грудня 2015 року проживав у м. Запоріжжі, перебував на пенсії та отримував пенсію за віком. Надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. З червня 2016 року йому припинено виплату раніше призначеної пенсії. Просив: визнати протиправними дії відповідача щодо порушення порядку розгляду заяви про поновлення виплати пенсії за віком, яка надана позивачем 25.05.2016 року; визнати протиправною відмову відповідача у поновлені виплати пенсії позивачу та зобов'язати відповідача поновити позивачу виплату пенсії за віком з 01.06.2016 року.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що позивачем не було надано паспорту громадянина України під час звернення до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, а також матеріали справи не містять даних щодо наявності у позивача на час звернення до суду з позовом громадянства України, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність доказів наявності у позивача на час розгляду справи громадянства України. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що копія паспорту громадянина України, яку позивачем долучено до матеріалів справи, не є належним і допустимим доказом на підтвердження права на поновлення раніше призначеної пенсії за віком, оскільки не посвідчена належним чином та не містить інформації про наявність громадянства України.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на те, що кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням своїх конституційних прав, зокрема права на отримання пенсії. Зазначає про Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 року, відповідно до якого положення п.2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнані неконституційними. Вважає, що посилання суду першої інстанції на відсутність паспорта громадянина України у позивача суперечить Порядку подання та отримання оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, оскільки поновлення виплати пенсії здійснюється за заявою пенсіонера за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії, та додатковими документами, якщо такі будуть подані.

Представником відповідача надано заперечення на апеляційну скаргу, згідно яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. паспорт громадянина України для виїзду за кордон - це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном. Копія цього паспорту є неналежним та недопустимим доказом на підтвердження громадянства. Зазначає, що заява про поновлення виплати пенсії подається особисто або його законним представником. Натомість, заява позивача була надана до Управління ПФУ представником за довіреністю.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя та отримував пенсію за віком. 01.06.2016 року у зв'язку із виїздом позивача за кордон на постійне місце проживання на підставі його заяви від 08.12.2015 року йому було припинено нарахування та виплату пенсії за віком. 25 травня 2016 року представник позивача ОСОБА_3 особисто звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя з заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 за віком відповідно до ст. 46, 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Листом від 31 травня 2016 року №145/О-9 відповідач відмовив у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що відповідно до п. 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації). Зазначив, що згідно з п. 22 Порядку документ, що засвідчує місце проживання особи, є: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне місце проживання (реєстрації). Листом зазначено, що на даний час управління позбавлено можливості здійснити поновлення виплати пенсії в України ОСОБА_1, як особі, яка виїхала на постійне місце проживання за межі України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для виплати пенсій відповідач зобов'язаний відновити виплату пенсій позивачу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від Об.04.1993 № 258).

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. не виплата пенсій громадянам України, які виїхали з України, визнано неконституційним, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ, у зв'язку з чим застосуванню не підлягають.

Відповідно до п.3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. вказаними нормами Закону (ст. 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У Рішенні Конституційного Суду України зазначено, - що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно вад того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 р., оспорюваними нормами Закону № 1058-VI держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи на її межами.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в постанові від 12.05.2015р. (справа № 21-180а15) Верховний Суд України дійшов висновку, що "з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон."

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для відступлення від правової позиції, викладеної в зазначеному рішення Верховного Суду України.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що копія паспорту громадянина України, яку позивачем долучено до матеріалів справи, не є належним і допустимим доказом на підтвердження права на поновлення раніше призначеної пенсії за віком, оскільки не посвідчена належним чином та не містить інформації про наявність громадянства України.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. Адміністративне судочинство, серед інших, ґрунтується на принципих змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Однак, як змагальність, так і процесуальна рівність, так і диспозитивність в адміністративному судочинстві мають свою специфіку. Це, зокрема, можна дослідити, характеризуючи принцип офіційного з'ясування всіх обставин справи. Офіційне з'ясування всіх обставин справи є принципом адміністративного судочинства, існування якого пов'язане із завданням адміністративного судочинства розглядати й вирішувати публічно-правовий спір за умови нерівних можливостей приватної особи та суб'єкта владних повноважень (ч.ч. 4 і 5 ст. 11 КАС України). Саме тому, суд з'ясовує всі обставини справи, вдаючись до передбачених законом заходів, зокрема виявляючи й витребовуючи докази з власної ініціативи. Отже, в даному випадку суд першої інстанції мав змогу витребувати за власної ініціативи докази.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки не знайшли свого підтвердження вимоги позивача про визнання протиправними дії відповідача щодо порушення порядку розгляду заяви про поновлення виплати пенсії за віком, яка надана позивачем 25.05.2016 року. Отже, в задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов частковому задоволенню.

Керуючись ст. 197, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 жовтня 2016 року - скасувати.

Визнати протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 червня 2016 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Ю.В. Дурасова

Суддя: А.А. Щербак

Суддя: Н.П. Баранник