Справа № 818/1243/16
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

15 березня 2017 року м. Київ К/800/7345/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури м. Києва, Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Сумської місцевої прокуратури Сумської області, треті особи - Верховна Рада України, Конституційний Суд України, Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання бездіяльності протиправною, визнання дій і рішення дискримінаційними, визнання повноважень, визнання наявності конфлікту інтересів,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги просив:

- визнати протиправною бездіяльність Генерального прокурора України щодо організації роботи підлеглих прокурорів при прийомі, реєстрації та своєчасного вирішення питань, вимог, зазначених у зверненні суб'єкта забезпечення національної безпеки України ОСОБА_1;

- встановити наявність або відсутність конфлікту інтересів у Генерального прокурора України при розгляді звернень до органів прокуратури України та при вирішенні адміністративного позову ОСОБА_1, у яких повідомляється про загрозу національній безпеці України;

- встановити наявність чи відсутність конфлікту інтересів у посадових осіб прокуратури м. Києва при розгляді адміністративного позову ОСОБА_1, у якому наголошується про загрозу національній безпеці України;

- визнати дискримінаційними дії Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області по відношенню до ОСОБА_1 за ознаками його неналежності до осіб, що є народними депутатами України чи суддями Конституційного Суду України;

- встановити наявність чи відсутність повноважень Генерального прокурора України та підлеглих йому прокурорів при реєстрації звернення та наданні відповіді на звернення (апелювання ОСОБА_1) посилатися на нормативно-правові акти, які не пройшли експертизи та не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, і які не опубліковані належним порядком;

- встановити наявність або відсутність повноважень ОСОБА_1 як громадянина України вимагати від інших суб'єктів забезпечення національної безпеки України (Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області) дієво реагувати на загрози національній безпеці України;

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, положень статей 9,71 КАС України та Закону України «Про основи національної безпеки України» та не врахували практику Європейського суду з прав людини. Вказує, що судами не дано належної правової оцінки обставинам справи та неправильно застосовано норми законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини.

Згідно із пунктом 5 частини 5 статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із змісту оскаржуваних рішень видно, що відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з наступного.

Судами встановлено, що 02 березня 2016 року позивач надіслав заяву до Генеральної прокуратури України від 29 лютого 2016 року з питань досудового розслідування у кримінальному провадженні № 000764, розпочатому 23 квітня 2015 року за частиною 2 статті 376 КК України за фактом втручання в діяльність Конституційного Суду України під час розгляду справи щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади», можливого вчинення кримінальних правопорушень народними депутатами України та з інших питань.

У відповідності до пункту 3.6 Інструкції про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення № 125, заяви, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення, що віднесені до підслідності органів прокуратури та надійшли на розгляд прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур на правах обласних, Генеральної прокуратури України, керівниками підрозділів апаратів направляються для організації досудового розслідування з дотриманням територіального принципу до прокуратури відповідного рівня.

При цьому, повноваження Генерального прокурора України щодо видачі обов'язкових для всіх органів прокуратури наказів та затвердження інструкцій закріплені пунктом 7 частиною 1 статті 15 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII.

Враховуючи те, що у зверненні позивача порушені питання про можливі протиправні дії, вчинені на території м. Києва, це звернення було направлено до прокуратури м. Києва для розгляду, а кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях членів Громадської ради з питань люстрації при Міністерстві юстиції України складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 376 КК України, про що повідомлено позивача листом № 17/7/4-18 від 23 березня 2016 року.

Водночас, прокуратура м. Києва, розглянувши питання, порушенні у зверненні позивача, надала йому письмову відповідь у листі від 05 квітня 2016 року № 15/1/3-2257-16.

Таким чином, відсутній конфлікт інтересів у Генерального прокурора та посадових осіб прокуратури м. Києва при розгляді адміністративного позову, а направлення Генеральною прокуратурою України звернення позивача до підпорядкованої прокуратури, а також видача довіреності працівнику місцевої прокуратури для здійснення представництва в суді передбачено законом.

Крім того, під час виконання повноважень народними депутатами Генеральний прокурор та його перший заступник діяли не особисто, а колегіально, тобто рішення приймалось депутатським корпусом на пленарному засідання Верховної Ради України. Зі змісту статті 1 Закону України «Про статус народного депутата України» № 2790-XII від 17 листопада 1992 року вбачається, що народний депутат представляє не свої інтереси, а є представником Українського народу у Верховній Раді України та уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України.

У статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII від 14 жовтня 2014 року дано визначення потенційного конфлікту інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень; приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв'язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Отже для конфлікту інтересів характерна наявність трьох об'єктивних ознак: приватний інтерес, службові повноваження, суперечність між ними, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішення або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання службових повноважень.

Разом з тим, позивач не надав доказів щодо наявності конфлікту інтересів у спірних правовідносинах.

Необґрунтованими є і вимоги щодо порушення законодавства Генеральною прокуратурою України при посиланні на нормативно-правові акти, які не пройшли експертизи та не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, і які не опубліковані належним порядком, зокрема, накази Генерального прокурора України «Про затвердження Положення про порядок підготовки та подання на державну реєстрацію нормативно-правових актів Генеральної прокуратури України» від 13 жовтня 2015 року № 265 та «Про затвердження Інструкції з діловодства в органах прокуратури України» від 24 лютого 2016 року № 103.

На підставі частини 2 статті 9 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VIІ від 14 жовтня 2014 року, Генеральний прокурор України видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Згідно з пунктом 2 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 731 від 28 грудня 1992 року, державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Оспорювані накази Генерального прокурора України не містять норм, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян, а тому державній реєстрації не підлягають.

За таких обставин, суди дійшли висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області.

З приводу відмови у задоволенні позовних вимог позивача щодо встановлення наявності або відсутності повноважень у позивача як громадянина України вимагати від інших суб'єктів забезпечення національної безпеки України (Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області) дієво реагувати на загрози національній безпеці України, то суди зазначили, що ці позовні вимоги не узгоджуються із завданнями адміністративного судочинства, оскільки суд не встановлює, не змінює і не скасовує права, в судовому порядку відбувається захист вже існуючих прав осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Що стосуються доводів позивача щодо його дискримінації, то відмовляючи в цій частині позову, суди виходили з наступного.

На законодавчому рівні поняття дискримінація встановлено статтею 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» № 5207-VI від 06 вересня 2012 року в чинній редакції, якою є - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Кримінальна відповідальність носить виключно індивідуальний характер і настає лише у випадку вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України. Відповідно до статті 88 Кримінального кодексу України від 05 квітня 2001 року № 2341-III в чинній редакції «Особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості».

Судами встановлено, що позивача було виправдано за частиною 2 статті 383 КК України «у зв'язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складу даного правопорушення».

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду» рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 квітня 2016 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Сумської області від 02 червня 2016 року, ОСОБА_1 було відшкодовано моральну шкоду за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким чином, відмовляючи повністю у задоволенні позовних вимог суди дійшли висновку, що позивач не зазнав обмеження у визнанні, реалізації або користуванні своїми правами і свободами в будь-якій формі, оскільки його порушені права поновлені в судовому порядку та виплачена компенсація моральної шкоди.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, а викладені в ній доводи перевірені судами і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить мотивів, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального чи процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук