Справа № 739/18/17
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 739/18/17 Головуючий у 1-й інстанції: Чепурко В.В. Суддя-доповідач: Карпушова О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

15 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Кучми А.Ю., Кобаля М.І., секретаря судового засідання Тищенко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Новгород-Сіверського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Новгород-Сіверського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

04.01.2017 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Новгород-Сіверського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов'язання поновити виплату призначеної їй пенсії з дати припинення з урахуванням виплаченої наперед пенсії за 6 місяців та виплачувати пенсію на визначений нею банківський рахунок.

Позов обґрунтовано тим, що 30.11.2016 року через свого предсавника вона звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, однак їй було відмовлено з тих підстав, що відсутня її реєстрація на території Новгород-Сіверського району.

Постановою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2017 р. позовні вимоги задоволено: зобов'язано Новгород-Сіверське об'єднане управління Пенсійного фонду України поновити з 01 жовтня 2016 року виплату призначеної ОСОБА_2 пенсії, з урахуванням раніше виплаченої наперед пенсії за 6 місяців, та здійснювати виплату пенсію ОСОБА_2 на визначений нею банківський рахунок.

Суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ґрунтуються на нормі закону.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2017 р., як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є громадянкою України, їй встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с. 6).

З 20.03.1996 року ОСОБА_2 призначено пенсію за інвалідністю (а.с. 18), а в подальшому пенсію по втраті годувальника (а.с. 4).

До жовтня 2016 року вона проживала на території України та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

У жовтні 2016 року позивач виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, у зв'язку з чим їй припинено виплату раніше призначеної пенсії з 01 жовтня 2016 року, при цьому за її заявою відповідачем здійснено виплату пенсій за шість місяців наперед, до 28 лютого 2017 року (а.с. 19).

30.11.2016 року ОСОБА_2, діючи через свого представника ОСОБА_3, звернулася до Новгород-Сіверського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати пенсії та перерахування пенсії на її картковий рахунок.

Листом від 14.12.2016 року відповідачем повідомлено, що поновити виплату пенсії неможливо, бо це не передбачено діючим законодавством, оскільки місцем проживання та реєстрації позивачки є держава Ізраїль, при цьому в м. Новгороді-Сіверському Чернігівської області вона не зареєстрована та не проживає (а.с. 4).

Зазначені обставини підтверджені відповідними доказами і не є спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.п.1.1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до Постанови Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в п. 2.9 зазначено що особа, яка звертається за пенсією повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Пунктом 2.22. Порядку передбачено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 закони, правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність.

Верховний Суд України у конституційному поданні порушив питання про визнання неконституційними положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон) щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, Реалізація конституційного права громадян на соціальний захист, як вважає суб'єкт права на конституційне подання, законодавчо поставлена в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Оспорюваними положеннями Закону створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати.

Винятки встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (частина 2 статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від 06.04.1993 № 258). Така диференціація на законодавчому рівні на різні категорії пенсіонерів, які проживають за межами України, не відповідає конституційним засадам соціального захисту громадян» згідно Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї відмови.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для скасування постанови не вбачається.

Повний текст ухвали виготовлено 20.03.2017 р.

Керуючись ст. 41, 195 ч.1, ст. 196, ст. 198 ч.1 п.1, ст. 200, ст. 205 ч.1 п.1, ст. 206, ст. 212, ст. 254 ч.5 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Новгород-Сіверського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2017 р., залишити без задоволення.

Постанову Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Новгород-Сіверського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов`язання вчинити певні дії, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

М.І. Кобаль

А.Ю. Кучма

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Кучма А.Ю.