Справа № 808/3925/16
Суддя: Нестеренко Людмила Олексіївна
Дата ухвалення: 2017-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року Справа № 808/3925/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Нестеренко Л.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за заявою ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізької області

до Державної судової адміністрації України

до Запорізького районного суду Запорізької області

про визнання дій протиправними та зобов»язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України, Запорізького районного суду Запорізької області, в якому просить суд: визнати протиправними дії відповідача 1 щодо відмови у виплаті вихідної допомоги у розмірі 3 місячних заробітних плат за останньою посадою роботи суддею Запорізького районного суду Запорізької області на підставі ч. 1 ст. 143 Закону «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року; зобов»язати відповідача 2 виплатити йому зазначену вихідну допомогу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що з 22.12.1994 року по 03.10.2016 року працював на посаді судді Запорізького районного суду Запорізької області.

03.10.2016 року ОСОБА_1 вийшов у відставку на підставі Постанови Верховної Ради України від 22.09.2016 №1600- VІІІ та його звільнено з посади судді Запорізького районного суду Запорізької області у відставку. Крім того, наказом голови Запорізького районного суду Запорізької області від 03.10.2016 позивач виведений зі штату суддів Запорізького районного суду Запорізької області. Проте, вихідна допомога судді, який вийшов у відставку, ОСОБА_1 не виплачена.

У жовтні 2016, як зазначає позивач, він звернувся до ТУ ДСА України в Запорізькій області з заявою, в якій просив здійснити нарахування та виплатити йому вихідну допомогу у зв'язку з виходом у відставку в розмірі трьох місячних зарплат за останньою посадою роботи суддею, коли вже діяв Закон України «Про судоустрій та статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016. Проте, відповідач у виплаті такої допомоги відмовив, посилаючись на те, що проведення виплати вихідної допомоги неможливе, оскільки ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII набрала чинності 30.09.2016, тобто після звільнення його у відставку.

Позивач в судове засідання не з'явився. У своєму позові просив справу розглядати в порядку письмового провадження та задовольнити позов.

Представник відповідача 1 в судове засідання також не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Разом з тим, свою позицію щодо адміністративного позову відповідач виклав в поданих через канцелярію суду ( вх. № 548 від 11.01.2017) письмових запереченнях, в яких він зазначає, що на момент звільнення позивача з посади судді чинне законодавство України не передбачало права судді на одержання вихідної допомоги при звільненні у відставку. Отже, правових підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги немає. Також відповідач зазначає, що будь-які виплати, в тому числі і виплата вихідної допомоги судді, здійснюються відповідно до наказу голови суду як розпорядника бюджетних коштів, а не ДСА України в Запорізькій області. Вважає, що вихідна допомога не належить до конституційних гарантій незалежності суддів, таких як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. Таким чином, виключенням із закону норми про виплату вихідної допомоги судді не допущено звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача. При вирішенні справи відповідач просить суд врахувати практику Вищого адміністративного суду України з розгляду аналогічної категорії спорів у справах № К/800/34687/15, № К/800/51838/15, № К/800/53700/15, № К/800/12620/16, № К/800/17160/16, № К/800/15822/16, № К/800/52210/15, № к/800/13400/16, № К/800/11260/16. В задоволенні позову просив відмовити.

Через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Представник відповідача 2 в судове засідання також не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Разом з тим, свою позицію щодо адміністративного позову відповідач виклав в поданих через канцелярію суду ( вх. № 547 від 11.01.2017) письмових запереченнях, в яких він зазначає, що вирішення питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватися нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону України «про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI в редакції, станом на дату прийняття Верховною Радою України постанови, якою позивача звільнено у відставку (22.09.2016). Крім того, відповідач 2 не має повноважень розпоряджатися бюджетними призначеннями Запорізького районного суду Запорізької області. Розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня відносно вказаного суду є ТУ ДСАУ в Запорізькій області. В задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Представник Запорізького районного суду Запорізької області в судове засідання не з`явився. Був повідомлений судом належним чином. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без участі представника та винести рішення на підставі документів, які містяться в матеріалах справи.

Частиною 6 статі 128 КАС України визначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У відповідності до ч.1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, суд, у відповідності до ч. 6 ст. 128 КАС України, визнав можливим проводити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Ознайомившись з доводами позивача, викладеними в позовній заяві, запереченнями відповідачів, повно, всебічно, об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до висновку про відмову позивачу в задоволенні адміністративного позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач, перебуваючи на посаді судді Запорізького районного суду Запорізької області, у серпні 2016 звернувся до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України із заявами про відставку.

22.09.2016 року Верховною Радою України прийнято Постанову № 1600-VIII "Про звільнення суддів", відповідно до якої позивача звільнено з посади судді Запорізького районного суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Запорізького районного суду Запорізької області від 03.10.2016 року № 8-о-2016 позивача відраховано зі складу Запорізького районного суду Запорізької області, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

26.10.2016 року позивач звернувся до ТУ ДСА України в Запорізькій області із заявою, у якій просив виплатити йому передбачену частиною 1 статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 вихідну допомогу у зв'язку з виходом судді у відставку у розмірі 3 місячних заробітних плат за останньою посадою судді.

Листом від 11.11.2016 року № Г-99/08-05/3381 відповідач повідомив позивача про відсутність правових підстав для виплати йому вихідної допомоги судді.

Незгода позивача з відмовою ТУ ДСА України в Запорізькій області у виплаті вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку в розмірі тримісячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та заявленим позовним вимогам, суд керується наступним.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції чинній на момент прийняття Постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 22.09.2016 № 1600-VIII) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 122 Закону № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Указу Президента України від 10.06.1997 року № 503/97 «про порядок офіційного оприлюднення нормативно - правових актів та набрання ними чинності» (у редакції Указу президента України від 10.11.1998 року № 1235/98) акти Верховної Ради України, зокрема, постанови про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.

Згідно з ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ, судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Водночас Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ.

При цьому положеннями частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції до 01.04.2014 року) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України", який набрав чинності 01.04.2014 року, було внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виключено з нього статтю 136, якою передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Таким чином, зважаючи на те, що на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді (22.09.2016 року) був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 07.07.2010 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року № 1166-VII виключено статтю 136, що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, суд доходить до висновку, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 16.08.2016 року (К/800/22224/16), від 16.06.2016 року (К/800/49255/15), від 04.10.2016 року (К/800/17188/16, К/800/17202/16, К/800/17180/16), від 18.10.2016 (К/800/52210/15, К/800/6281/16).

Окрім того, суд також вважає за необхідне зазначити, що вимоги позивача про нарахування та виплату вихідної допомоги звернуті до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, яке не наділене правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку. При цьому, Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів. Відповідно до ч. 3 ст. 145 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Статтею 146 цього ж Закону передбачено, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Тобто будь-яка виплата, у тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюється відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів, а не Державною судовою адміністрацією України.

В силу положень ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, надавши оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 160-165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізької області, Державної судової адміністрації України, Запорізького районного суду Запорізької області про визнання протиправними дій та зобов»язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.О. Нестеренко