Справа № 816/2365/16
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/2365/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Канигіної Т.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Скорика С.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

позивача ОСОБА_1
до відповідачів: 1. Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області 2. Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі

В С Т А Н О В И В:

23.12.2016 ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (надалі УМВС України в Полтавській області, відповідач-1), Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області ( у судовому засіданні 19.01.2017 замінено назву відповідача Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області на Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області) (надалі Ліквідаційна комісія, відповідач-2) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, а саме просить (з урахуванням уточнень позовних вимог від 01.03.2017):

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 06.11.2015 № 625 о/с у частині звільнення начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Семенівського районного відділу УМВС України в Полтавській області згідно з пунктами 10 та 11 Розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних ОСОБА_1 за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 (М-062955) з 06.11.2015;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Семенівського районного відділу УМВС України в Полтавській області з 07.11.2015.

Позивач не погодився із звільненням через скорочення штатів, оскільки вважає, що відповідачами порушені, зокрема вимоги Кодексу законів про працю України, пункту 9 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", положення пунктів 24, 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області № 625 о/с від 06.11.2015 ОСОБА_1 (М-062955) капітана міліції, начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Семенівського районного відділу звільнено згідно з пунктами 10 Розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015 у запас Збройних ОСОБА_1 за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) (а.с. 30).

Позивач не погодився з вказаним наказом, у зв'язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Стосовно клопотання позивача, зазначеного в прохальній частині адміністративного позову, про поновлення строку звернення до суду, пропущеного з поважних причин (а.с. 7), суд зазначає таке.

В обгрунтування цього клопотання позивач зазначив те, що у зв'язку з отриманням повідомлення про звільнення під час перебування на лікарняному ОСОБА_1 не мав можливості вчасно звернутися до суду із цим адміністративним позовом.

Відповідно до положень статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За загальним правилом згідно з частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Визнаючи причини пропуску позивачем строку звернення до суду поважними, суд враховував, що відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є джерелом права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У Рішенні у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 ЄСПЛ констатує, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У рішеннях у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13.01.2000 та "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998 ЄСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ у справі "Іліан проти Туреччини" зазначає, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи та практику ЄСПЛ, суд вважає за можливе визнати причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим адміністративним позовом поважними.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з пунктом 10 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02.07.2015 працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 885 від 28.10.2015, чинної на день звільнення) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, вищезазначені норми (пункт 10 Розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та пункт 64 "г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ), на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: 1) при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; 2) неприйнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; 3) при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату начальник органу зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється та виявила бажання проходити службу в поліції.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до пункту 8 зазначеного Розділу ХІ вказаного Закону з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

У пункті 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування (перше опублікування 06.08.2015), таким чином пункт 9 набрав чинності з 07.08.2015; відповідно, 3-х місячний термін з дня опублікування сплинув 06.11.2015.

Водночас законодавець визначив, що працівник міліції може реалізувати своє право на проходження служби в поліції за умови виявлення такого бажання в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, тобто, починаючи з 06.08.2015 по 06.11.2015 включно.

Позивач у позовній заяві зауважив, що мав намір проходити службу в поліції, про що подав рапорт.

Суд звертає увагу, що з аналізу пункту 9 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліції" випливає, що передумовою видання наказу про призначення особи на посаду в поліцію є отримання від цієї особи згоди.

Отже, визначальною умовою для проходження служби в поліції є згода на це самого працівника, водночас пунктом 9 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" форму такої згоди не визначено. У зв'язку з чим суд дійшов висновку, що така згода може бути визначена в довільній формі. При цьому, начальник органу зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється та виявила бажання проходити службу в поліції.

Матеріали справи не містять документальних доказів подання позивачем рапорту до УМВС України в Полтавській області з приводу бажання бути прийнятим на службу до поліції.

Відповідачем-1 до суду надано лист Управління кадрового забезпечення УМВС України в Полтавській області від 19.01.2017 № 115/1115/12/01-2017, у якому зазначено, що станом на 06.11.2015 ОСОБА_1 з письмовою заявою про прийняття на службу в поліцію та призначення на вакантні посади ГУНП в Полтавській області не звертався (а.с. 53).

Водночас допитаний у якості свідка у судовому засіданні 08.02.2017 ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_1 дійсно виявляв бажання продовжувати службу в органах внутрішніх справ, також повідомив, що 05.11.2015 у лікарні, у якій ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні, позивач у присутності ОСОБА_3 писав рапорт на проходження служби в поліції. Також свідок зазначив, що після написання рапорту ОСОБА_1 віддав його свідку, потім ОСОБА_3 зазначений рапорт передано начальнику служби кадрового забезпечення Семенівського РВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_4

ОСОБА_4, допитаний судом у якості свідка 08.02.2017, зазначив, що обставини щодо подання / неподання будь-якого рапорту позивачем 05.11.2015-06.11.2015 не пам'ятає.

Отже, фактично показання свідка ОСОБА_3 підтверджують обставини написання позивачем 05.11.2015 рапорту щодо прийняття на службу в поліцію та передачу його начальнику служби кадрового забезпечення Семенівського РВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_4

З огляду на пояснення позивача та показання зазначених свідків судом встановлено, що позивач у встановлений термін виявив згоду на проходження служби в поліції, що, відповідно до пункту 9 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" є підставою для прийняття його на службу до поліції, за умови, якщо він відповідає передбаченим цим Законом вимогам.

Однак із незалежних від позивача причин його рапорт щодо проходження служби в поліції не надійшов до органу внутрішніх справ, у якому працював позивач, та не був розглянутий у встановленому порядку.

При цьому, оскільки вищезгаданий рапорт не був належно зареєстрований та розглянутий уповноваженим органом, то були відсутні підстави для прийняття наказу від 06.11.2015 № 625 о/с в частині звільнення з посади ОСОБА_1 капітана міліції, начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Семенівського районного відділу, а тому спірний наказ підлягає скасуванню.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскаржуваний позивачем наказ про його звільнення прийнятий передчасно, за відсутності всіх необхідних наведених вище правових підстав, який згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України є протиправним, та підлягає скасуванню з огляду на приписи частини другої статті 162 КАС України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки від 03.02.2017 № 14, яка видана Семенівською центральної районною лікарнею, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Семенівської ЦРЛ з 05.11.2015 по 20.11.2015 (а.с. 69).

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Водночас позивача було звільнено зі служби в органах внутрішніх справ на підставі оскарженого наказу в період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1, а саме: 06.11.2015.

Також відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

За таких обставин з урахуванням вказаного пункту Положення, позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме: на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Семенівського районного відділу УМВС України в Полтавській області з 07.11.2015.

Водночас суд зазначає, що позивач у заяві від 01.03.2017 про уточнення позовних вимог просить суд у межах розгляду цієї справи не розглядати питання про стягнення з відповідача-1 на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с. 74-75).

Враховуючи зазначене, суд не розглядає питання виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 у межах розгляду цього адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, у цьому випадку відповідна сторона не дотримала вимоги закону, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі встановлених судом фактичних обставин справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 158-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 06.11.2015 № 625 о/с у частині звільнення начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Семенівського районного відділу УМВС України в Полтавській області згідно з пунктом 10 Розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних ОСОБА_1 за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 (М-062955) з 06.11.2015.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб Семенівського районного відділу УМВС України в Полтавській області з 07.11.2015.

Постанову в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 06.03.2017.

Суддя Т.С. Канигіна