Справа № 820/6349/16
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

22 березня 2017 р. № 820/6349/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі: Головуючого судді - Мар'єнко Л.М., суддів- Мельникова Р.В., ОСОБА_1, розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, скасувати пункт 7 з підпунктами 7.1, 7.2, 7.3 наказу Державної міграційної служби України № 103 від 23.05.16.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірне рішення відповідача є таким, що складене всупереч вимогам законодавства.

В обґрунтування заперечень на позов відповідач - Державна міграційна служба України, вказав, що Головним управління Державної міграційної служби України в Харківській області проведена перевірка матеріалів особової справи громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_2, щодо законності залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання в Україні та встановлено, що на момент звернення позивача із заявою щодо отримання посвідки, норма Закону, котра надавала іноземному громадянину право отримати посвідку без дозволу на імміграцію, вже втратила чинність. Виходячи з вказаного, позивач не мала права на документування посвідкою з зазначених підстав, а отже, оформлені їй посвідки на постійне проживання підлягають визнанню недійними та вилученню. Державною міграційною службою України видано наказ № 103 від 23.05.2016, пунктом 7 якого скасовано рішення ВГІРФО в Харківській області від 27.06.2003 про документування посвідкою на проживання в Україні громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_2. Видані на підставі цього рішення посвідки серії ХР № 09018 від 27.06.2003, ХР № 12845 від 24.03.2005, ІН № 082014 від 04.11.2014 визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню. Відповідач вважав, що оскаржуване рішення прийнято на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством.

Представник позивача надав клопотання про розгляд справи без його присутності.

Суд, на підставі ч.6 ст. 128 КАС України, вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження, оскільки прибули не всі особи, які беруть участь у справі, враховуючи наявність письмових заперечень відповідача та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 41 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Згідно висновку ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 27.06.2003, громадянка СРВ ОСОБА_2 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у 1987 році прибула в Україну на працю по контракту згідно з Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 .

З 1987 по 1995 позивач працювала на канатному заводі м. Харкова, з 1995 до 1998 навчалась у ПТУ №37 м. Харкова. З 1998р. до 2001 р. навчалась у ПТУ №25 м. Харкова. З 2001р. до 2002р. продовжувала навчання у Харківському інституті управління бізнесом. З 2002р. по теперішній час навчається у ХНАДУ, одночасно з навчанням займається підприємницькою діяльністю. На даний час зареєстрована за ХНАДУ.

Вказаним висновком рекомендовано документувати громадянку ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_2 посвідкою на проживання в Україні терміном "безстроково".

Судом встановлено, що ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області оформило і видало позивачу посвідку на проживання серії ХР № 09018 від 27.06.2003.

В подальшому, на підставі того ж рішення, ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області оформило і видало позивачу посвідку на проживання серії ХР № 12845 від 24.03.2005 з проставлянням у її паспорті відмітки про дозвіл на постійне проживання в Україні.

04.07.2014 року представник позивача звернувся із заявою до начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, щодо обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням ОСОБА_2 ОСОБА_2 45-річного віку.

Листом №12200 від 10.07.2014 року ГУ ДМС України в Харківській області представника позивача повідомлено про неможливість розглянути питання щодо обміну бланку посвідки, посилаючись на те, що особисту справу позивача вилучено співробітниками УБЗПТЛ ГУМВС України в Харківській області ні підставі постанови СУ ГУМВС в Харківській області про здійснення виїмки (кримінальна справа №18090089). Також, повідомлено про необхідність зявитися ОСОБА_2 ОСОБА_2 до слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області.

Не погодившись з зазначеним, позивач звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо здійснення обміну посвідки на постійне проживання в Україні, серія ХР, номер 12845, ОСОБА_2 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку із досягненням 45-річного віку; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити обмін ОСОБА_2 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, її посвідки на постійне проживання в Україні, серія ХР, номер 12845, у зв'язку із досягненням 45-річного віку.

Згідно відомостей автоматизованої системи "Діловодство спеціалізованого суду" вбачається, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2014 по справі № 820/13934/14, яка 25.09.2014 набрала законної сили, адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, було задоволено: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо здійснення обміну посвідки на постійне проживання в Україні, серія ХР, номер 12845, ОСОБА_2 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: 61000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1), у зв'язку із досягненням 45-річного віку; зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити обмін ОСОБА_2 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: 61000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1), її посвідки на постійне проживання в Україні, серія ХР, номер 12845, у зв'язку із досягненням 45-річного віку.

ГУ ДМСУ в Харківській області, на виконання вказаного судового рішення , було здійснено позивачеві обмін посвідки, у зв'язку з чим, ОСОБА_2 ОСОБА_2 було отримано посвідку ІН № 082014 від 04.11.2014.

У серпні 2016 р. позивач через свого представника звернулася до ГУ ДМСУ в Харківській області із заявою щодо поставлення в її паспорт відмітки про видачу посвідки на постійне проживання в Україні ( а.с.13).

Згодом, ГУ ДМСУ в Харківській області позивачеві було надано листа з її запрошенням на прийом.

З'явившись на прийом до третьої особи для отримання свого паспорту з відповідною відміткою, позивач дізналась, що такі дії вчинено не було на підставі Наказу Державної міграційної служби України № 103 від 23.05.16 p., який, у свою чергу, був прийнятий на підставі висновку ГУ ДМСУ в Харківській області від 08.04.16 р. про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

Вказаним висновком від 08.04.2016 про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання, ГУ ДМСУ в Харківській області, з огляду на той факт, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки остання звернулась за оформлення посвідки на постійне проживання у період, коли чинним законодавством вже не було передбачено вчинення таких дій без наявності дозволу на імміграцію, зазначало, що висновок ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 27.06.2003 про задоволення клопотання громадянки СРВ ОСОБА_2 ОСОБА_2 про видачу посвідки на постійне проживання, прийнято з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію" ( а.с.16-17).

Наказом Державної міграційної служби України Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання № 103 від 23.05.2016, зокрема пунктом 7 визначено, що на підставі висновку ГУ ДМСУ в Харківській області від 08.04.2016 стосовно ОСОБА_2 ОСОБА_2, скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області від 27.06.2003 про видачу посвідки на постійне проживання громадянки ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_2, 20.07.1963р.н., видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання ХР № 09018 від 27.06.2003, ХР № 12845 від 24.03.2005, ІН № 082014 від 04.11.2014 визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню ( а.с.15).

Не погодившись з вказаними рішеннями відповідачів позивач звернулася до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Як підтверджено матеріалами справи, первинно, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз.4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію, згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_3 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані міграційним органом та зазначені у висновку.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію. Відповідачами у справі зазначені обставини не наводяться і документально не підтверджуються.

На думку відповідача, на момент звернення ОСОБА_2 ОСОБА_2, положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки позивач звернувся після передбаченого законом шестимісячного терміну.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" ( в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно п.18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України Про імміграцію.

Так, згідно абз. 6 п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Колегія суддів зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки вона прибула до України в 1987 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу, в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні у 2003 та 2005 роках позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області проводило перевірку законності залишення її на постійне проживання на території України та керувалось положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Цією ж нормою Закону ГУДМСУ в Харківській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 08.04.2016 р. про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого, Державною міграційною службою України наказом № 103 від 23.05.2016 скасовано як рішення відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області від 27.06.2003 про видачу посвідки на постійне проживання громадянки ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_2 так і видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання ХР № 09018 від 27.06.2003, ХР № 12845 від 24.03.2005, ІН № 082014 від 04.11.2014.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, відповідачем не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не було передбачено.

Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абз.4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію.

Суд критично ставиться до посилань відповідача на той факт, що з 8 лютого 2002 року, тобто, після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання", норма абз.4 п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратила чинність, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Дана позиція повністю узгоджується з ухвалами Вищого адміністративного суду України від 22 лютого 2013 року №К-36527/10, від 02 вересня 2011 року К-36529/10, від 04.10.2016 року К-800/16250/16.

Крім того, при розгляді зазначеної справи судом враховано, що на підставі посвідок на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

При розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, суд також вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.

Так, відповідно ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно законодавства України надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Таким чином, державні органи, в тому числі і Державна міграційна служба України та Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, враховуючи відсутність законних підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні, висновок ГУ ДМСУ в Харківській області від 08.04.2016 суперечить дійсним обставинам справи, відтак, прийнятий на його підставі ДМС України спірний Наказ № 103 від 23.05.16 в частині пункту 7 з підпунктами 7.1, 7.2, 7.3, що стосуються ОСОБА_2 ОСОБА_2 є таким, що підлягає скасуванню.

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи, що відповідачем не було надано жодних доказів, які спростовують вимоги адміністративного позову, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснюється, з урахуванням ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 128, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу - задовольнити у повному обсязі.

Скасувати пункт 7 з підпунктами 7.1, 7.2, 7.3 наказу Державної міграційної служби України № 103 від 23.05.16, що стосується громадянки ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_2.

Стягнути з Державної міграційної служби України ( , 01001, м.Київ, вул. Володимирська, 9) на користь ОСОБА_2 ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання: 61000, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 551,20 грн. ( п'ятсот п'ятдесят одна гривня 20 копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Мар'єнко Л.М.

Судді Мельников Р.В.

ОСОБА_1