Справа № 825/408/17
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Чернігів Справа № 825/408/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,
суддів: - Житняк Л.О., Лобана Д.В.,
за участі секретаря - Гайдука С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Центральної військово-лікарської комісії про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
01.03.2017 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України в особі Центральної військово-лікарської комісії (далі Комісія) та просить суд:
- визнати дії відповідача щодо відмови у розгляді його документів неправомірними;
- зобов`язати відповідача провести військово-лікарську комісію про встановлення причинного зв`язку його поранення голови із службою в Афганістані.
Свої вимоги мотивує тим, що він звернувся до відповідача із заявою про проходження військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку порання голови зі службою в Афганістані. Листом від 23.02.2017 йому було відмовлено у проходженні Комісії.
Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належними чином, причини неявки не повідомив, заперечень на позов не надав.
Частиною 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги мають бути задоволені, з таких підстав.
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в Збройних Силах колишнього Радянського Союзу в період з 1984 року по 1986 рік у військовій частині, що входила до складу Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРС, та був звільнений з цієї частини в запас, про що зазначено у військовому квитку позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 8-11).
Під час виконання обов`язків військової служби по наданню інтернаціональної допомоги в республіці Афганістан в 1985 році ОСОБА_1 отримав контузію головного мозку, струс головного мозку, вогнепальне осколочне поранення голови, що підтверджується довідкою командира та начальника медичної служби військової частини № НОМЕР_2 від 19.10.1985 № 427 (а.с. 15).
Як вбачається із виписних епікризів історій № 467 та № 1850, за наслідками отриманих травм, в 2013 та 2016 роках ОСОБА_1 проходив медичне обстеження та лікування в КЛПЗ «Чернігівський обласний госпіталь ветеранів війни» (а.с. 13, 14).
В кінці 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України із заявою щодо встановлення причинного зав`язку його захворювань (поранень, травм, контузій) з виконанням військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
Листами від 02.12.2016 № 466 та від 04.01.2017 позивачу було відмовлено у розгляді його заяви, оскільки жодним нормативно-правовим України не встановлено, що Державна прикордонна служба є правонаступником Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР. Відсутні також і нормативні приписи, які зобов`язують або надають повноваження Центральній військово-лікарській комісії Державної прикордонної служби України встановлювати причинний зв`язок військовослужбовцям колишніх прикордонних військ КДБ СРСР захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 запропоновано звернутись до Центральної військово-лікарської комісії Служби безпеки України (а.с. 16, 17-18).
У зв`язку із наведеним, позивач звернувся до Військово-медичного управління Служби безпеки України із відповідною заявою. Листом від 06.02.2017 за № 20/Б-6/17/17 йому було повідомлено, що оскільки ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу в Збройних Силах СРСР, після звільнення з військової служби перебував у запасі Збройних Сил СРСР, а військове звання йому було призначене наказом заступника Міністра оборони СРСР, а не керівництвом КДБ СРСР, у Служби безпеки України відсутні правові підстави для встановлення причинного зв`язку його захворювань та поранень з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Одночасно, ОСОБА_1 роз`яснено, що порушене ним питання належить до компетенції правонаступника військових формувань Збройних Сил СРСР, розташованих та території України (а.с. 19).
Враховуючи вищевказані рекомендації, 23.02.2017 ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України в особі Центральної військово-лікарської комісії із заявою про встановлення причинного зв`язку його захворювань, поранень з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с. 7).
Листом від 23.02.2017 за № 938 Міністерство оборони України в особі Центральної військово-лікарської комісії повідомило, що згідно протоколу узгоджувальної наради МО України від 18.10.2016 причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців Прикордонних військ КДБ СРСР встановлює Центральна військово-лікарська комісія Державної прикордонної служби України. У зв`язку із наведеним, надані позивачем до розгляду документи були йому повернуті (а.с. 20).
Вважаючи такі дії Комісії протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).
Статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ становлено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст. 2 Закону № 2011-ХІІ).
Згідно із ч. 1 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до абзацу першого ст. 23 Закону № 2011-ХІІ фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок).
Пунктом 13 вказаного Порядку встановлено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18.11.2014 у справі № 21-446а14 та від 21.04.2015 у справі № 21-135а15, та в силу вимог ч. 2 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковою для врахування судом при виборі та застосуванні правової норми.
Суд зазначає, що пунктом 1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховується, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
Аналіз вищезазначених норм дає підстави вважати, що законодавцем передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Радянської армії до військовослужбовців Збройних Сил України.
Вказана правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01.12.2015 по справі № К/800/40725/15.
З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що входила до складу Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР та звільнений з військової частини НОМЕР_2 в запас.
В свою чергу Прикордонні війська КДБ СРСР структурно входили до складу Комітету державної безпеки СРСР (КДБ СРСР, до 1978 року КДБ при Раді Міністрів СРСР).
Відповідно до ст. 4 Закону СРСР «Про всезагальний військовий обов`язок» від 12.10.1967, Прикордонні війська КДБ СРСР вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР в період з 01 вересня 1939 року по 21 березня 1989 року.
Після розпаду СРСР прикордонні загони і частини Середньоазіатського прикордонного округу на території Узбекистану і Туркменії відійшли під їх юрисдикцію, відповідно в березні і серпні 1992 року.
Указом Президента Російської Федерації від 08.11.1992, був розформований Середньоазіатський прикордонний округ. Прикордонні загони колишнього Середньоазіатського прикордонного округу знаходилися на території Республіки Таджикистан, через Громадянську війну тривалий період перебували під юрисдикцією Росії.
У листопаді 2004 року всі прикордонні загони колишнього Середньоазіатського прикордонного округу передані до складу Збройних сил Республіки Таджикистан.
Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що Державна прикордонна служба України жодного відношення до Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР ніколи не мала.
Поряд із цим, згідно з п. 1 Указу Президії Верховної ради України від 30.08.1991 № 1464-XII всі дислоковані на території республіки (УСРСР) військові частини прикордонних військ СРСР та їх органи управління з озброєнням і матеріально - технічною базою переведені у відання України.
Приписами п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.01.1992 № 3 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України» встановлено, що Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником лише колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.
Колегія суддів зазначає, що призов позивача на строкову військову службу та звільнення з цієї служби відбувалися на підставі наказів Міністерства оборони колишнього СРСР і відповідно до законодавства ОСОБА_1 перебував на військовому обліку у відповідному військовому комісаріаті Міністерства оборони України, що підтверджується військовим квитком позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 8-11).
За наведених обставин, приймаючи до уваги, що позивач проходив службу у збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, в силу положень ст. 16 Закону № 2011-ХІІ і постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25.12.2013 № 975, саме на вказаного суб`єкта владних повноважень покладено обов`язок щодо розгляду документів ОСОБА_1 про встановлення причинного зв`язку його захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
Враховуючи зазначене, колегія суддів зазначає, що з боку відповідача наявна протиправність дій, яка полягає у відмові ОСОБА_1 в розгляді поданих ним документів для встановлення причинного зв`язку його захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, та поверненні позивачу поданих документів.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
На думку колегії суддів, позивачем доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а відповідачем не обґрунтовано правомірність своїх дій, тому позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути задоволені в повному обсязі.
Керуючись статтями 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати неправомірними дії Міністерства оборони України в особі Центральної військово-лікарської комісії щодо відмови ОСОБА_1 в розгляді документів про встановлення причинного зв`язку його захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
Зобов`язати Міністерство оборони України в особі Центральної військово-лікарської комісії розглянути подані ОСОБА_1 документи щодо встановлення причинного зв`язку його захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя С.В. Бородавкіна

Судді: Л.О. Житняк

Д.В. Лобан