Справа № 825/2390/16
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/2390/16 Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

16 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Чернігівської обласної державної адміністрації та Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання відмови протиправною,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року, ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Чернігівської обласної державної адміністрації, в якому просив визнати протиправною відмову Чернігівської обласної державної адміністрації у видачі йому посвідчення (категорія 1) з вкладкою, як особі постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, викладену в листі Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації за вих. № 10-11/5190/ від 02.06.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до положень Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, що дає право на отримання посвідчення (категорії 1). Позивач звернувся із заявою до Чернігівської ОДА про видачу йому такого посвідчення, однак, листом від 02.06.2016 № 10-11/5190 Департамент соціального захисту населення Чернігівської ОДА йому відмовив у зв'язку з відсутністю правових підстав. Вказаний лист-відповідь, на думку позивача, не містить посилання на нормативно-правовий акт, що посвідчення є недійсним, тому є протиправним. Також зазначає, що протиправність Чернігівської ОДА у невидачі позивачу посвідчення категорії1 підтверджується постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.07.2016 року, яка набрала законної сили.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року залучено другого відповідача - Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Відповідно ч.6 ст.12 КАС України, під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, однак в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 11.05.2016 позивач звернувся до голови Чернігівської ОДА із заявою (вх. № 08/5488-1 від 12.05.2016), в якій просив видати йому посвідчення особи, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 1), або надати відповідь про відмову в цьому.

13.05.2016 вказана заява передана на розгляд Департаменту соціального захисту населення Чернігівської ОДА, про що свідчить супровідний лист № 03/5488-17, копія якого міститься в матеріалах справи.

02.06.2016 Департамент соціального захисту населення Чернігівської ОДА листом № 10-11/5190 повідомив позивача про відмову у видачу посвідчення особи, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 1), у зв'язку з відсутністю правових підстав, оскільки після набрання чинності Закону України від 28.12.2014 № 76-VІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» м. Семенівка не вважається зоною посиленого радіоекологічного контролю і, відповідно, факт проживання на такій території відсутній.

Вважаючи таку відповідь протиправною позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Навдаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Так, частиною першою статті 1 Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про звернення громадян» заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно з статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

В силу положень частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Колегіяєю суддів встановлено, що заява позивача про видачу посвідчення особи, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 1) від 11.05.2016 була розглянута та 02.06.2016 Департамент соціального захисту населення Чернігівської ОДА позивачу направив відповідь за № 10-11/5190, в якій повідомив про відсутність правових підстав у видачі посвідчення особи, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, оскільки після набрання чинності Закону України від 28.12.2014 № 76-VІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» м. Семенівка не вважається зоною посиленого радіоекологічного контролю і, відповідно, факт проживання на такій території відсутній.

Відтак, зазначені вище обставини такі як розгляд заяви позивача від 11.05.2016 та надання на неї відповіді у вигляді листа № 10-11/5190 від 02.06.2016, фактично свідчать про відсутність порушень Закону України «Про звернення громадян».

Поряд із цим, зміст даного адміністративного позову та заявлені позовні вимоги свідчать, що позивач в даному випадку не оскаржує процедуру розгляду його заяви, а фактично не погоджується з відмовою у видачі йому посвідчення особи, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 і тому саме цій відмові суд надає оцінку, вирішуючи дану адміністративну справу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебувала справа № 825/1186/16 за позовом ОСОБА_2 до Чернігівської ОДА про зобов'язання Чернігівської ОДА прийняти рішення про видачу ОСОБА_2 посвідчення особи, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 1).

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.07.2016 у справі № 825/1186/16 позов задоволено.

Зобов'язано Чернігівську обласну державну адміністрацію прийняти рішення про видачу ОСОБА_2 посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 1) з вкладкою за встановленим зразком.

Відповідно до вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що виключення із правового регулювання такої зони, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, як зона посиленого радіоекологічного контролю, мало наслідком лише скасування компенсацій та пільг особам, віднесеним до категорії 4, які були гарантовані державою до 01.01.2015.

Крім того, виключення законодавцем з 01.01.2015 з правового регулювання зони посиленого радіоекологічного контролю не позбавляє особу статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, оскільки наявність такого статусу пов'язана, зокрема, з фактом постійного проживання або постійної роботи чи постійного навчання на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови проживання або роботи чи постійного навчання станом на 01.01.1993 у цій зоні не менше чотирьох років, в той час як зона посиленого радіоекологічного контролю існувала до 01.01.2015.

Отже, статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 зберігається за особою, якій він присвоєний, довічно, оскільки його отримання до 01.01.2015 відбулось правомірно, а зміни, внесені до законодавства про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, жодним чином не вплинули на статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії 4, який було отримано до 01.01.2015.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що є помилковими доводи відповідача, що однією з підстав для відмови позивачу у видачі посвідчення є факт проходження ним огляду МСЕК 02.07.2015, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VІІІ, зважаючи на те, що для вирішення питання щодо видачі позивачу посвідчення (категорії 1) не має правового значення факт проходження позивачем огляду МСЕК, оскільки на момент проходження огляду МСЕК позивач мав статус потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, який є чинним.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Окрім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на висновки Європейського Суду з прав людини щодо тлумачення норм Конвенції при застосуванні національного законодавства, позаяк такі згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень» та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права.

В контексті зазначеного необхідно звернути увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Понамарьов проти України» від 03.04.2008, «Христов проти України» від 19.02.2009 у яких зазначено, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Виходячи із практики Європейського Суду з прав людини принцип юридичної визначеності має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації (встановлення процедури і її дотримання), та частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Тобто, принцип юридичної визначеності в світлі Конвенції гарантує обмеження на безкінечний перегляд рішень, які вступили в силу, не лише правомочного суду, а й іншого владного органу, якщо таке рішення останнього переглядалося судом та визнано законним. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

В даному ж випадку оскільки судовим рішенням від 12.07.2016 у справі № 825/1186/16, яке набрало законної сили, зроблено висновок про протиправність Чернігівської ОДА у невидачі позивачу посвідчення особи, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, тому сама відповідь Департаменту соціального захисту населення Чернігівської ОДА від 02.06.2016 за № 10-11/5190, не може слугувати підставою для перегляду обставин встановлених остаточним судовим рішенням.

Завданням адміністративного судочинства згідно з положеннями частини першої статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до вимог статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до вище зазначеного колегі суддів звертає увагу на те, що на даний час Чернігівською ОДА позивачу видано посвідчення особи, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 1), тобто порушене право позивача відновлено.

Окрім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на положення п. 5 ч. 1 статті 3 КАС України, адміністративний процес - правовідносини, що складаються під час здійснення адміністративного судочинства.

Адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом (п. 4 ч. 1 статті 3 КАС України).

Матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся з приводу виконання рішення суду до відповідного органу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що є певний порядок звернення до виконання та виконання рішень суду, у зв'язку з чим позивачу потрібно зщвернутись безпосередньо до державного виконавця.

Адміністративне провадження закінчилось і наступило виконавче провадження.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації є юридичною особою, яка видає посвідчення відповідної категорії громадян, а тому позивачу потрібно безпосередньо звертатись до зазначеного органу, а не до Чернігівської обласної державної адміністрації.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 21 березня 2017 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.