Справа № 2а-3/11
Суддя: Горбатюк С.А.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" березня 2017 р. м. Київ К/800/20583/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого, суддіГорбатюка С.А.
СуддівГоляшкіна О.В.
Калашнікової О.В.
провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи за позовом суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської ради, Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради, Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (далі - СПД ФО) ОСОБА_4 на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2014 року

в с т а н о в и л а:

СПД ФО ОСОБА_4 у Самарському районному суді м. Дніпропетровська, пред'явив позов до Дніпропетровської міської ради, Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради, Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії.

З урахуванням уточнень просив:

- зобов'язати Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради та Департамент корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради надати на найближчу сесію Дніпропетровської міської ради висновок щодо строку, на який земельна ділянка площею 0,1063 га, запропонована для відведення по фактичному розміщенню центру дозвілля та побутового обслуговування населення по АДРЕСА_1, може бути передана позивачу в оренду;

- зобов'язати Дніпропетровську міську раду включити до порядку денного найближчої сесії міської ради питання щодо розгляду та затвердження проекту відведення ОСОБА_4 земельної ділянки по фактичному розміщенню об'єкту нерухомості - Центру дозвілля та побутового обслуговування населення по АДРЕСА_1;

- зобов'язати Дніпропетровську міську раду розглянути на найближчій сесії питання щодо затвердження проекту відведення ОСОБА_4 земельної ділянки по фактичному розміщенню об'єкту нерухомості - центру дозвілля та побутового обслуговування населення по АДРЕСА_1.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, СПД ФО ОСОБА_4 подав касаційну скаргу.

Посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі встановлено, що 24 жовтня 2003 року СПД ФО ОСОБА_4 звернувся до Дніпропетровського міського голови із заявою про відведення земельної ділянки для будівництва центру дозвілля та побутового обслуговування населення по АДРЕСА_1.

Ним були виконані усі процедури попереднього узгодження розміщення об'єкту.

14 липня 2004 року Дніпропетровською міською радою прийнято рішення № 50/18 щодо погодження позивачу місця розташування зазначеного об'єкту розташованого по АДРЕСА_1.

21 вересня 2004 року між позивачем та виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було укладено договір про резервування земельної ділянки.

01 березня 2006 року Дніпропетровською міською радою прийнято рішення

№ 35/34 про надання згоди на розроблення проекту відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню об'єктів самочинного будівництва, у тому числі ОСОБА_4

В подальшому, згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради від 28 грудня 2009 року № 168/53 внесені зміни до пункту 7 додатку до рішення Дніпропетровської міської ради від 01 березня 2006 року № 35/34 "Про надання згоди на розроблення проектів відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню об'єктів самочинного будівництва" та надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4 по фактичному розміщенню самочинно побудованої будівлі центру дозвілля та побутового обслуговування населення по АДРЕСА_1 строком на один рік з дати прийняття цього рішення.

У жовтні 2010 року позивачем було подано до Земельного управління Дніпропетровської міської ради проект землеустрою, розроблений відповідною землевпорядною організацією.

На звернення ОСОБА_4 від 27 грудня 2010 року земельне управління Дніпропетровської міської ради листом від 13 січня 2011 року № 13/8-51 повідомило останнього про необхідність отримання висновку від Управління економіки Дніпропетровської міської ради щодо нарахування внеску на розвиток міста відповідно до рішення міської ради від 27 травня 2009 року № 6/46 та надання акту обстеження земельної ділянки встановленого зразка згідно з рішенням міської ради від 10 квітня 2008 року № 973.

Розглядаючи дану справу суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку колегії суддів Вищого адміністративного суду України такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з "…" питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів "…".

З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 Земельного кодексу України установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 вказаного Кодексу сільські, селищні та міські ради при здійсненні повноважень власника землі є рівноправними суб'єктами земельних відносин.

Вирішуючи спір по суті суди залишили поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Отже, є помилковим висновок про те, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічний висновок щодо застосування вищезазначених норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року (справа № 21-493а14) та від 09 грудня 2014 року (справа № 21-308а14).

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У частині третій статті 22 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Отже, за суб'єктним складом сторін та сутністю спору дана справа не підлягає розгляду адміністративними судами у порядку, визначеному нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно пунктом 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

На підставі наведеного, керуючись статтями 157, 210, 220, 222, 228 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2014 року скасувати, а провадження в адміністративній справі за позовом суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської ради, Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради, Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Роз'яснити позивачеві, що даний спір може бути вирішений господарським судом в порядку господарського судочинства.

Ухвала є остаточною, оскарженню не підлягає і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Горбатюк С.А.

Голяшкін О.В.

Калашнікова О.В.