Справа № 173/2014/16-а(2-а/173/6/2017)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2017-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

17 березня 2017 рокусправа № 173/2014/16-а провадження №2-а/173/6/2017

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Верхньодніпровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

на постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 7 лютого 2017 року по справі №173/2014/16-а (провадження №2-а/173/6/2017) за позовом ОСОБА_1 до Верхньодніпровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати Верхньодніпровське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області перерахувати та поновити виплату позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 з 07.10.2009 року із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним пенсійним законодавством України на визначений пенсіонером банківський рахунок.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він проживав на території України та отримував пенсію за віком на пільгових умовах за списком №1 до листопада 1999 року, а після виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії йому було припинено. На звернення до Управління ПФУ про поновлення виплати пенсії йому було відмовлено через відсутність міжнародного договору між Україною та Ізраїлем. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з адміністративним позовом.

Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 7 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено, а саме: зобов'язано Верхньодніпровське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області поновити виплату пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 07 жовтня 2009 року та провести її перерахунок з урахуванням всіх доплат, надбавок та підвищень у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постанова суду мотивована тим, що відповідачем безпідставно відмовлено у поновленні нарахування та виплати пенсії, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009 визнано неконституційними положення статей 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якими передбачено припинення виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Верхньодніпровське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області подало апеляційну скаргу,

в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга, зокрема, обґрунтована, тим, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позовні вимоги з 07.10.2009р., оскільки вони заявлені поза межами шестимісячного строку звернення до суду, який вставлений ст. 99 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебував на обліку в Верхньодніпровському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області та отримував пенсію за віком на пільгових умовах за списком №1 з 01.05.1992р. У листопаді 1999 року позивач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. За час проживання позивача за межами України пенсія йому не виплачувалась.

10 жовтня 2016 року ОСОБА_1 через представника подав заяву про поновлення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1.

Листом від 24 жовтня 2016 року Верхньодніпровське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області повідомило позивача про те, що договору між урядом України та Державою Ізраіль щодо пенсійного забезпечення не зареєстровано.

Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.

Згідно п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно статті 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону № 1058-IV з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV у позивача виникло право на поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність поновлення призначеної позивачу пенсії з 07 жовтня 2009 року з огляду на наступне.

У даному випадку звернення до суду обумовлено необхідністю захисту порушеного відповідачем права позивача на поновлення виплати йому спірної пенсії з часу визнання неконституційними положень закону, на підставі яких виплату такої було припинено і які, в силу приписів частини 2 статті 152 Конституції України, втратили свою чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тобто, порушення права позивача, щодо захисту якого подано цей адміністративний позов відбулось після ухвалення Рішення Конституційного Суду України 7 жовтня 2009 року.

Відповідно до правової позиції викладеної у постановах від 08 грудня 2015 року (справи №21-5440а15, № 21-5653а15) Верховний Суд України дійшов висновку, що дані спори мають вирішуватись з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС України.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.

Оскільки виплата пенсії носить щомісячний регулярний характер, то позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав після того, як у територіального органу Пенсійного фонду України виникли підстави для поновлення виплати йому пенсії та після нездійснення вказаних виплат, тобто в жовтні 2009 року.

Разом з тим, адміністративним позовом до суду позивач звернувся лише 04 листопада 2016 року (а.с.15).

Отже, враховуючи дату звернення позивача з позовом до суду, колегія суддів приходить до висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права щодо отримання пенсії за період з 07.10.2009 року по 03.05.2016 року.

Поважних причин пропуску даного строку позивачем не наведено, а судом не встановлено.

Згідно ч.2 ст.5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст.100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Враховуючи приписи ст.100 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 за період з 07 жовтня 2009 року по 03 травня 2016 року.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції припустив порушення норм процесуального права, що призвело до частково необґрунтованого задоволення позовних вимог, які за період з 07 жовтня 2009 року по 03 травня 2016 року підлягають залишенню без розгляду. Отже, постанова суду підлягає скасуванню у вказаній частині із залишенням в цій частині позовних вимог без розгляду. В іншій частині постанову суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись п. 4 ч.1 ст. 198, ст. ст. 203, 205, 206 КАС України, суд апеляційної інстанції,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Верхньодніпровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області - задовольнити частково.

Постанову Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 7 лютого 2017 року по справі №173/2014/16-а (провадження №2-а/173/6/2017) в частині зобов'язання Верхньодніпровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області поновити виплату пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року по 03 травня 2016 року - скасувати, а позовні вимоги в цій частині залишити без розгляду.

В іншій частині постанову суду залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили у відповідності до ч.5 ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк