Справа № 607/12869/16-а
Суддя: Братасюк В. М.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.03.2017 Справа №607/12869/16-а

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого Братасюка В.М.

за участю секретаря Чичкевич О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Тернопільського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій протиправними щодо відмови в поновленні призначеної йому пенсії з 01.04.2015року та зобов'язання відповідача відновити виплату призначеної пенсії з 01.04.2015року, виплатити недоотриману суму пенсії з 01.04.2015року та продовжувати її виплату в подальшому.

В обґрунтування вимог посилається на те, що він з 20.09.2013року перебуває на обліку в Тернопільському об'єднаному Управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування». На даний час працює на посаді начальника Управління Державної казначейської служби України у Тернопільському районі Тернопільської області та відповідно до Закону України «Про державну службу» його посада відноситься до посад державної служби. Однак з 01.04.2015року Тернопільське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Тернопільської області не виплачує йому пенсію посилаючись на Закон України від 02.03.2015 № 213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набрав чинності з 01.04.2015року. Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки вони грубо порушують норми Конституції України та цілий ряд інших Законів.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.03.2017 року залишено без розгляду позов в частині вимог про зобов'язання Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області відновити виплату призначеної пенсії та виплатити недоотриману суму пенсії починаючи з 01.04.2015року по 15.05.2016рокувключно, на підставі ст.100 КАС України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача Тернопільського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Тернопільської області в судовому засіданні позов не визнав, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у письмовому запереченні відносно позову.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером, йому призначена пенсія з 20.09.2013року за віком відповідно до Закону України «Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20 жовтня 2004 року працює на посадах державного службовця, на даний час працює на посаді начальника Управління Державної казначейської служби України у Тернопільському районі Тернопільської області та відповідно до Закону України «Про державну службу» його посада відноситься до посад державної служби.

З 01.04.2015 року призначена ОСОБА_1 пенсія не виплачується.

02.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з проханням переглянути пенсійну справу та відновити виплату призначеної йому пенсії з поверненням недоотриманих сум виплат з 01.04.2015 року та продовженням виплат пенсії в подальшому.

Проте листом від 08.11.2016 № 527/Ш-11 Тернопільське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Тернопільської області відмовило ОСОБА_1 у поновленні виплат пенсії з посиланням на те, що з 01.04.2015 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ внесено зміни до 47 Закону "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Одночасно, як зазначає відповідач, позивача повідомлено, що після звільнення з роботи виплата пенсії поновлюється.

Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року внесені зміни до статті 47 Закону "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а саме передбачено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються . Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. З 1 січня 2016 року пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення".

Пункт 2 Прикінцевих положень наведеного закону зазначає, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року встановлено, що обмеження щодо виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання, передбачені цим Законом, не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені особам, які проходять військову службу або перебувають на посадах у Міністерстві оборони України, Головному управлінні розвідки Міністерства оборони України, Міністерстві внутрішніх справ України, Апараті Ради національної безпеки і оборони України, Державній спеціальній службі транспорту, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки України, Державній прикордонній службі України, Управлінні державної охорони України, Державній пенітенціарній службі України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, Національній гвардії України, органах військової прокуратури або беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення, відбитті спроб насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою; до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені відповідно до законів України "Про прокуратуру", "Про судоустрій та статус суддів", на період виконання особами, яким вони призначені, повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції.

Однак, посада ОСОБА_1 не відноситься до переліку посад, зазначених у п. 3 Прикінцевих положень Закону.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що з 01 червня 2015 року посада на якій він працює не дає йому права на призначення пенсії згідно Закону України «Про державну службу», оскільки Законом №213 з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається відповідно до Закону України «Про державну службу» не заслуговують на увагу, оскільки Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про державну службу» №889-VIІІ передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Перелік посад державної служби, які займали особи з числа колишніх державних службовців, що належать до певної категорії посад, передбачених цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, з 01.05.2016 пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" призначаються.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 визначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громади та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд. Таким чином, Верховна Рада України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов'язковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Європейський суд з прав людини і рішеннях Пічкур проти України» від 07.11.2013 року заява №10441/06, та «Валентина Никанорівна Великода проти України» від 03.06.2014 року заява №43331/12, зазначає «що стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі (див., наприклад, ухвалу від 15 березня 2001 року у справі «Амола проти Фінляндії» (Aunola v. Finland), заява № 30517/96). «Вимога» може становити «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню (див. рішення від 9 грудня 1994 року у справі ««Stran Greek Refineries» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece), п. 59, Series A № 301?B). Отже, зменшення або припинення достатньою мірою встановлених пільг може становити втручання у мирне володіння майном (див. рішення від 19 червня 2012 року у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), заява № 17767/08, п. 72).».

При цьому « У цій справі, з огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ECHR 2000?XII).

1. У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

2. Суд також зазначає, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі «Да Консесау Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії» (Da Conceicao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12).» («Валентина Никанорівна Великода проти України» від 03.06.2014 року заява №43331/12).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач Тернопільське об'єднанеУправління Пенсійного фонду України Тернопільської області діяв на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року в зв'язку з запровадженням особливого порядку виплати пенсій працюючим пенсіонерам, а не на підставі свого рішення (розпорядження).

За таких обставин, враховуючи зміни в законодавстві, яким врегульовано відносини в сфері пенсійного забезпечення, припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2015 року відповідачем є правомірним, підстави для нарахування та виплати йому пенсії з 01 квітня 2015 року відсутні, а отже в задоволенні заявлених вимог позивача слід відмовити.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.03.2017 року залишено без розгляду позов в частині вимог про зобов'язання Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області відновити виплату призначеної пенсії та виплатити недоотриману суму пенсії починаючи з 01.04.2015року по 15.05.2016рокувключно, на підставі ст.100 КАС України.

Керуючись ст.ст.11, 71, 86, 158, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, Законами України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003року, «Про внесення змін до законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року, Рішеннями ЄСПЛ «Валентина Никанорівна Великода проти України» від 03.06.2014 року заява №43331/12, та «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року заява №10441/06, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії щодо зобов'язання Тернопільського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з 16.05.2016року відновити виплату призначеної пенсії та здійснити виплату недоотриманої суми пенсії з з подальшим проведенням її виплати - відмовити.

Постанова набирає законної сили через десять днів з дня її проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, постанова набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі через суд першої інстанції у 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк