Справа № 2а-356/12/0970
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" березня 2017 р. м. Київ К/800/47271/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - Смоковича М.І,

суддів: Калашнікової О.В., Мороз Л.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом Тисменицького районного центру зайнятості - робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового страхування України на випадок безробіття до ОСОБА_2 про стягнення коштів, касаційне провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2013 року і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року Тисменицький районний центр зайнятості - робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового страхування України на випадок безробіття звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів в сумі 3915 гривень 23 копійки.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачу по справі - ОСОБА_2 надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю. При здійснені аналізу бази даних, позивачем виявлено факт подання відповідачем недостовірних даних, що мало місце під час одержання допомоги по безробіттю. Зазначає, що відповідачу запропоновано добровільно повернути виплачену допомогу по безробіттю в розмірі 3915, 23 гривень, однак вказані кошти на момент звернення до суду залишилась неповернутими.

Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 18 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року позов задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь Тисменицького районного центру зайнятості кошти в сумі 3915 гривень 23 копійок.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача Тисменицького районного центру зайнятості - робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового страхування України на випадок безробіття у своїх запереченнях на касаційну скаргу, посилаючись на її необґрунтованість, просить залишити її без задоволення, а рішення судів без змін.

Касаційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) стосовно «суду, встановленого законом».

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем ? орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів доходить висновку, що правовий аналіз пунктів 1?4 частини четвертої статті 50 КАС свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 КАС дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини четвертої статті 50 КАС суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Водночас за змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

Отримавши кошти, ОСОБА_2 набув право власності на них.

Оскільки спір виник щодо правомірності набуття відповідачем права власності на кошти в сумі 3915,23 гривень та стягнення з нього цієї суми як з недобросовісного набувача, спір має приватно-правовий, а не публічний характер.

У випадку, що розглядається, позов заявлений про стягнення грошових коштів, що стали власністю громадянина ОСОБА_2 і, на думку колегії суддів, не підпадає під дію пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 КАС суд закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм процесуального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 22 вересня 2015 року (справи №№ 21-1884а15 та 21-2209а15).

За правилами частини першої статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми процесуального права щодо спірних правовідносин, усі постановлені у справі рішення підлягають скасуванню з закриттям провадження у справі відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 157 КАС.

Керуючись статтями 157, 222, 223, 228, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2013 року і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року в цій справі скасувати.

Провадження по справі відкрите в порядку адміністративного судочинства з а к р и т и.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О.В. Калашнікова

Л.Л. Мороз