Справа № 815/3546/15
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року м. Київ К/800/21161/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Олексієнка М.М. (доповідач), Рецебуринського Ю.Й., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України (далі - ДМС), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання неправомірним та скасування рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за касаційною скаргою позивача на судові рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року, Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2016 року, -

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС від 27 квітня 2015 року № 363-15 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов'язати прийняти рішення, яким вимоги, викладені в заяві, задовольнити.

Вказував на те, що він переслідувався за віросповіданням в країні національного походження, тому має всі правові підстави до визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 травня 2016 року, залишеною без змін Одеським апеляційним адміністративним судом від 6 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанцій, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що фактичною підставою виїзду позивача за межі країни його національного походження став пошук кращого життя, а не наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не можливості користуватися захистом цієї країни

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить попередні судові рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Вказує на те, що судами не вірно вивчено ситуацію в країні його національного походження, не враховано, що в разі повернення на батьківщину йому загрожуватиме небезпека. Відмова в задоволенні позову через недоведеність протиправності рішення суб'єкта владних повноважень є неприпустимою, оскільки обов'язок доказування покладається на відповідача.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з урахуванням наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України від 8 липня 2011 року № 367-VІ «Про біженців та осіб. Які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 367-VІ).

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вищий адміністративний суд України у постанові Пленуму № 1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.06.2011 року №3, від 16.03.2012 року №3 (далі - постанова Пленуму ВАС України №1), роз'яснив судам, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

На підставі зібраних та досліджених доказів судами попередніх інстанцій не встановлено, що позивач має правові підстави до визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не встановлено, що у ОСОБА_4 є об'єктивні побоювання переслідувань у країні національного походження за ознаками віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Загальновідомо, що територія Палестини є мультикультурною спільнотою, там існують різні віросповідання, такі як іслам, християнство, іудаїзм. Віфлеєм (регіон постійного проживання позивача) є священним місцем для християн, в місті проживає одна з найстарших християнських громад у світі. Побоювання стати жертвою переслідувань з боку представників мусульман не ґрунтується на очевидних фактах та є перебільшеними.

Згідно фактичних обстави справи, ОСОБА_4 покинув Палестину легально без будь-яких перешкод з боку державних органів та недержавних угрупувань. Вся його родина проживає в безпеці на батьківщині і не доведено, що зазнає переслідувань.

Не встановлено судами і того, що позивач може відносяться до осіб, які потребують додаткового захисту. З цього приводу не виявлено жодної обставини, що він змушений був прибути до України внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а також те, що він не може користуватися захистом своєї країни.

З урахуванням зазначених обставин та норм матеріального і процесуального права, суди попередніх інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку про правомірність оспорюваного рішення ДМС, оскільки, в даному випадку, відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які б давали підстави визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновок судів попередніх інстанцій не спростовують і не дають підстав вважати судові рішення таким, що ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права. При цьому слід зазначити, що представник відповідача, як того вимагає частина перша статті 171 КАС України, довів правомірність прийнятого ним рішення, тому посилання в касаційній скарзі на те, що обов'язок доказування прийняття рішення ДМС від 27 квітня 2015 року № 363-15 покладений судами на позивача є безпідставними.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а судові рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 травн?я 2016 року, Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

Ю.Й. Рецебуринський

І.В. Штульман