Справа № 5801/10/2170
Суддя: Горшков В.М.
Дата ухвалення: 2012-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2012 р. Справа № 2-а-5801/10/2170

Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горшкова В.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фермерського господарства "Альона" до Державної податкової інспекції у Голопристанському районі Херсонської області про визнання нечинним податкового повідомлення - рішення,

встановив:

28 липня 2005 року фермерське господарство "Альона" (надалі - позивач, ФГ "Альона") звернулось до Господарського суду Херсонської області з позовом до Державної податкової інспекції у Голопристанському районі Херсонської області (надалі - відповідач, ДПІ), у якому просило визнати недійсним податкові повідомлення-рішення від 02.12.2004 року за № /0, № /0.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 18.08.2005 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 21.10.2005 року, позов задоволено. Визнано недійсним податкові повідомлення-рішення № /0, № /0 від 02.12.2004 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 01.10.2008 року рішення Господарського суду Херсонської області від 18.08.2005 року та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 21.10.2005 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Херсонського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 02.11.2010 року прийнято до провадження вказану адміністративну справу.

Згідно позовних вимог ФГ "Альона" просить визнати нечинним податкові повідомлення-рішення, якими позивачу визначені суми штрафних санкцій, податкові зобов'язання з податку на додану вартість на суму 1 650,00 грн. та з прибуткового податку з громадян на суму 4 334,91 грн., оскільки вважає, що дані рішення прийнятті з порушенням норм діючого на той час законодавства.

Відповідно письмових заперечень на позов, ДПІ вказує на правомірність спірних податкових повідомлень-рішень та посилається на те, що позивач неправомірно вніс суму податкового кредиту по податку на додану вартість в розмірі 1 100,00 грн. з вартості придбання товарно-матеріальних цінностей згідно податкової накладної, яка оформлена з порушенням вимог діючого на той час законодавства, а також позивачем не вірно було утримано та перераховано до бюджету прибутковий податок у сумі 1 444,97 грн..

Окрім цього, при вирішенні питання щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту у спірний період та встановленню обставин виплати позивачем фізичним особам доходу на підставі договорів оренди земельних паїв, суд ухвалою від 27.09.2011 року зобов'язав позивача надати податкову накладну з урахуванням якої було розраховано податковий кредит, надати докази та підтверджуючи документи здійснення господарської операції за якою сформовано спірний податковий кредит, підтвердити факт придбання товарів вартість яких віднесено до валових витрат, підтвердити здійснення сплати (нарахування) податку у звітному періоді у звязку з придбаванням такого товару та докази щодо підтвердження виплати позивачем фізичним особам доходу на підставі договорів оренди земельних паїв.

Проте, позивачем зазначені докази до суду надані не були.

Згідно ч.6 ст. 71 КАС України якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Представниками сторін надані клопотання про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження.

Відповідно ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Виходячи з викладеного, суд вважає за можливе розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Суд застосовує законодавство, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин.

Актом перевірки від 30.11.2004 року за № 74/23 ДПІ встановлено порушення позивачем наступних вимог:

- ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 року за № 168/97-ВР (надалі - Закон України № 168/97-ВР), яке полягало у віднесенні у березні 2003 року до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість у розмірі 1 100,00 грн. на підставі податкової накладної, яка не відповідає вимогам п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст.7 вказаного Закону, оскільки не містить відомостей про місцезнаходження продавця, що зумовило завищення податкового кредиту та, відповідно, суму бюджетного відшкодування;

- ст.ст. 11, 12 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян", яке полягало у неправильному утриманні та перерахуванні до бюджету прибуткового податку у розмірі 20 % виплаченого доходу громадян за договорами оренди земельних паїв. Сума орендної плати у 2003 році склала 44 257,37 грн., а утримано було лише 7 405,50 грн., що зумовило заниження прибуткового податку у сумі 1 444,97 грн.

За результатами акту перевірки ДПІ 02.12.2004 року винесло два податкових повідомлення-рішення:

- № 000972301/0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 1 100,00 грн. - за основним платежем, та 550,00 грн. - за штрафними санкціями;

- № /0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з прибуткового податку з громадян у сумі 1 444,97 грн. - за основним платежем, та 2 889,94 грн. - за штрафними санкціями.

Щодо правомірності прийняття ДПІ податкового повідомлення-рішення за № 000972301/0, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України №168/97-ВР, не дозволяється включення до податкового кредиту будь яких витрат зі сплати податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Згідно до підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України №168/97-ВР платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: порядковий номер податкової накладної; дату виписування податкової накладної; назву юридичної особи або прізвище, імя та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; зареєстрованої як платник податку на додану вартість опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) зареєстрованої як платник податку на додану вартість та їх кількість (обсяг, об'єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку. Законом України «Про податок на додану вартість» визначено, що відсутність хоча б одного із зазначених реквізитів позбавляє покупця права на включення до податкового кредиту витрат зі сплати податку на додану вартість на підставі такої накладної.

Судом встановлено, що під час перевірки посадовими особами ДПІ було встановлено факт невідповідності податкової накладної від 31.03.2003 року за № 1-31/03, виданої позивачу ФОП ОСОБА_1, вимогам п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України №168/97-ВР, оскільки у ній було відсутнє місцезнаходження продавця, що призвело до завищення податкового кредиту та відповідно завищено суму, заявлену до відшкодування з бюджету.

Тому відповідно до пункту 9 наказу державної податкової адміністрації України від 17 березня 2001 року №110 "Про затвердження Інструкції про порядок застосування та списання сум штрафних (фінансових) санкцій органами державної податкової служби, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 березня 2001 року №268/5459, (із змінами та доповненнями) у разі коли за наслідками перевірки виявляється факт завищення суми бюджетного відшкодування, заявленого в податковій декларації про податок на додану вартість, сума такого завищення вважається сумою податкового зобовязання, прихованого від оподаткування. Якщо внаслідок такого завищення отримано бюджетне відшкодування, платник податків вважається таким, що ухиляється від оподаткування, і до нього застосовуються санкції відповідно до законодавства.

Таким чином, на час виникнення спірного податкового повідомлення-рішення завищення суми бюджетного відшкодування, заявленого у податковій декларації, вважалося сумою податкового зобов'язання, прихованого від оподаткування, що є тотожним заниженню суми податкового зобов'язання.

Згідно вимог підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України "Про порядок погашення зобовязань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.2000 року за № 2181-ІІІ у разі, коли контролюючий орган самостійно до нараховує суму податкового зобовязання платника податків за підставами, викладеними у підпункті б підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобовязаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобовязання ) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обовязкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше пятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що до позивача правомірно застосовано штрафні санкції в розмірі 550,00 грн. (1100грн. х 50%), за недоплату податку на додану вартість на суму 1100 грн.

Що стосується правомірності застосування відносно позивача податкового повідомлення-рішення № /0, суд встановив наступне.

Статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України Про прибутковий податок з громадян від 26 грудня 1992 року №13-92 (надалі - Декрет), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що платниками прибуткового податку з громадян (субєктами оподаткування ) в Україні є громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства як ті, які мають, так і ті, які не мають постійного місця проживання в Україні.

Особливості оподаткування доходів, одержуваних громадянами за місцем основної роботи (служби, навчання), і прирівняних до них доходів, визначені розділом ІІ Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 р. № 13-92.

Аналіз статті 8 розділу ІІ Декрету дає підстави для висновку, що саме цим розділом визначений порядок оподаткування доходів осіб, одержаних від підприємств, установ, організацій усіх форм власності та від субєктів підприємницької діяльності фізичних осіб за виконання трудових обовязків, або доходів, що утворилися за рахунок коштів зазначених субєктів виданих своїм працівникам.

Особливості ж оподаткування доходів, одержуваних громадянами не за місцем основної роботи (служби, навчання) регламентовані розділом ІІІ Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992р. № 13-92.

Статтею 11 Декрету передбачено, що згідно з цим розділом Декрету оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержувані ними від підприємств, установ, організацій i фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності не за місцем основної роботи, в тому числі за сумісництвом, за виконання разових та інших робіт, здійснюваних на основі договорів підряду та інших договорів цивільно-правового характеру, та доходи фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які разом з доходами за місцем основної роботи (служби, навчання) одержують доходи від здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, згідно із розділом ІІІ Декрету оподаткуванню підлягають ті доходи громадян, які одержані ними від підприємств, установ, організації чи субєктів підприємницької діяльності не за місцем роботи (основної чи за сумісництвом), тобто необхідною умовою для оподаткування доходів громадян за цим розділом є відсутність трудових відносин між громадянином та зазначеними субєктами.

До таких доходів належать і доходи, одержувані громадянами, які не є працівниками підприємств, установ, організації чи субєктів підприємницької діяльності, від зазначених субєктів на підставі договорів оренди земельних паїв, тому на них поширюється порядок обчислення і сплати податку, встановлений статтею 12 розділу ІІІ Декрету.

За приписами частини 1 статті 10 розділу ІІ Декрету зобовязання перераховувати до бюджету суми нарахованого і утриманого прибуткового податку із коштів на виплату належних громадянам сум покладається саме на підприємства, установи і організації усіх форм власності та субєктів підприємницької діяльності фізичних осіб.

З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач не вірно утримав та перерахував до бюджету прибутковий податок у розмірі 20 % з виплаченого доходу громадянам по договору оренди земельних паїв, оскільки сума орендної плати у 2003 році складала 44 252,37 грн., сума утримання прибуткового податку з громадян повинна складати 8 850,47 грн., а позивачем було утримано тільки 7 405,50 грн.. Тому податковим органом при прийнятті оскаржуваного рішення правомірно донараховано позивачу прибутковий податок у розмірі 1 444,97 грн.

Відповідно пп.17.1.9 п. 17.1 ст.17 Закону України №2181-ІІІ, у разі коли платник податків здійснює продаж товарів або здійснює грошові виплати без попереднього нарахування та сплати податку, збору (обовязкового платежу), якщо відповідно до законодавства таке нарахування та сплата є обовязковою передумовою такого продажу (відчуження) або виплати, такий платник податків сплачує штраф у подвійному розмірі від суми зобовязання з такого податку.

Оскільки позивачем недоутримано та не сплачено прибутковий податок з громадян на суму 1 444 грн. 97 коп., тому ДПІ застосовано штрафну санкцію у розмірі 2 889 грн. 94 коп.

На підставі всього вищенаведеного, суд приходить до висновку, що викладені в акті перевірки від 30.11.2004р. № 74/23 висновки щодо допущених позивачем порушень податкового законодавства є цілком обґрунтованими, а донарахування позивачу спірними податковим повідомленням-рішенням від 02.12.2004 р. № /0, №/0 зобовязань по прибутковому податку на суму 4 334,91 грн. та по податку на додану вартість на суму 1 650,00 грн. є правомірними, у звязку із чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись ст. 8, 9, 12, 19, 158, 159, 160-163, 167 Кодексу Адміністративного судочинства України, суд

постановив:

В задоволенні позовних вимог Фермерського господарства "Альона" до Державної податкової інспекції у Голопристанському районі Херсонської області про визнання нечинним податкових повідомлень - рішень від 02.12.2004 року за № /0, № /0 відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. В разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Горшков В.М.

кат. 8.2.8