Справа № 802/1891/16-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1891/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дмитришена Р. М.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

14 березня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Матохнюка Д.Б. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" до управління Державної служби України з питань праці у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування припису, постанови,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2016 року комунальне підприємство Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" звернулося до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до управління Державної служби України з питань праці у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування припису і постанови.

Відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Сторони повноважних представників в судове засідання не направили, хоча повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що посадовою особою Державної служби України з питань праці Управління Держпраці у Вінницькій області проведено перевірку додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго".

За результатами перевірки складено акт № 02-01-12/778 від 07.10.2016. Згідно з висновками акту встановлено, що в порушення вимог п. 3 ст. 36, ч. 2, 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України та ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" ОСОБА_2 звільнений з комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" у зв'язку з призовом на строкову військову службу на час особливого періоду, при необхідності збереження робочого місця та виплати середньомісячної заробітної плати.

На підставі вказаного вище акту винесено припис № 02-01-12/778-477 від 07.10.2016 року, яким зобов'язано позивача у строк до 30.10.2016 рок забезпечити поновлення порушених трудових прав та гарантій ОСОБА_2, звільненого з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України, наказом від 21.04.2016 №134-к з 30.04.2016, які передбачені ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" від 25.03.1992, зі змінами згідно Закону №116-VIII від 15.01.2015 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" із гарантіями передбаченими ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в частині збереження місця роботи (посади) та виплати середньомісячного заробітку за час проходження ним строкової військової служби.

24.10.2016 заступник начальника управління Держпраці у Вінницькій області Ковальчук Ю. П., розглянувши акт від 07.10.2016 року № 02-01-12/778 виніс постанову № 02-01-12/778-344 про накладення штрафу на КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" у розмірі 14500 грн.

Не погодившись з винесеними приписом та постановою про накладення штрафу, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_2 у зв'язку з призовом на строкову військову службу, отже оскаржувані припис та постанова прийняті відповідачем відповідно до норм законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" призов військовозобов'язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п'ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п'ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Законом України від 15.01.2015 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" №116-VIII внесено зміни до Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", які набрали чинності 08.02.2015.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" з 08.02.2015 за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Згідно з абз. 2 ст. 119 Кодексу законів про працю України (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" від 15.01.2015), працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу"; "Про альтернативну (невійськову) службу"; "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Так, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень Кодексу законів про працю України (в ред, чинній з 15.01.2015), за громадянами України, які призвані на військову службу зберігаються їх місце роботи та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, в яких вони працювали на час призову.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 звільнений з посади слюсаря з КВП та А з комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України 30.04.2015 відповідно до наказу № 134-к від 21.04.2015 у зв'язку з призовом на строкову військову службу.

Згідно з повісткою (а. с. 8) ОСОБА_2 призваний на строкову військову службу відповідно до Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" з 04 травня 2015 року.

Пунктом 7 Указу Президента України "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом № 113-VIII від 15.01.2015, ВВР, 2015, № 6, ст. 42, постановлено довести до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Так, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_2 у зв'язку з призовом на строкову військову службу, позивач зобовязаний керуватись ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", а не п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про те, що положеннями законодавства, чинного на час звільнення ОСОБА_2, не передбачено забезпечення гарантій збереження за звільненим працівником у разі призову на строкову військову службу місця роботи та середнього заробітку.

Оцінивши доводи апеляційної скарги про те, що згідно з роз'ясненнями Державної інспекції України з питань праці "Гарантії та пільги працівникам, призваним на строкову службу" від 17.04.2015 за відсутності в Указі Президента України "Про часткову мобілізацію" від 15.01.2015 умов, передбачених ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", у разі призову працівника на строкову військову службу трудовий договір розривається на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 20 ст. 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Згідно з абз. 3 п. 31 ст. 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України.

Колегія суддів зазначає, що у разі існування неузгодженості між актами, застосовується акт вищої юридичної сили, а у випадку розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Згідно з положеннями статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин по суті заявлених позовних вимог Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", норми якого є спеціальними і підлягають застосуванню відносно осіб, призваних на строкову військову службу.

На підставі вищевикладеного, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновки відповідача, викладені в акті № 02-01-12/778 від 07.10.2016, про порушення комунальним підприємством Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Таким чином, оскаржувані комунальним підприємством Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" припис та постанова прийняті відповідачем на підставі, у спосіб та у межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для їх прийняття, а тому підстави для їх скасування відсутні.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин під час апеляційного розгляду справи доводи апеляційної скарги позивача комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року - без змін.

Постанова або ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, а якщо її було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Касаційна скарга на судові рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбаченим цим Кодексом, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Матохнюк Д.Б. Боровицький О. А.