Справа № 822/512/17
Суддя: Божук Д.А.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/512/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участі:позивача, представників відповідача
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, -

У судовому засіданні проголошено вступну і резолютивну частини постанови згідно ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3О.) звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (далі по тексту - відповідач, Департамент забезпечення Держспецзвязку), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо заборони перераховувати грошове забезпечення ОСОБА_3 на поточний рахунок відкритий у ОСОБА_4 ОСОБА_5.

- зобов'язати відповідача виплачувати грошове забезпечення ОСОБА_3 за місцем виконання обов'язків військової служби за адресою: Житомирська область, Романівський район, смт. Миропіль, вул. Паркова, 1.

- зобов'язати відповідача утриматись від морально - психологічного тиску з метою примушування ОСОБА_3 користуватись послугами будь - яких фінансових установ проти його волі.

В обґрунтування вимог позивач зазначає про те, що відповідач порушує його права, передбачені чинним законодавством України, зокрема, обмежує право вільно розпоряджатись належним йому грошовим забезпеченням, перешкоджає у користуванні платіжними інструментами відповідно до власного вибору та чинить морально - психологічний тиск з метою використання послуг визначених відповідачем фінансових установ.

Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідача у судовому засіданні та наданих письмових запереченнях просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказують, що відповідач належним чином виконує свій обов'язок щодо виплати грошового забезпечення позивачу. Пояснили, що оскільки позивач відмовився від отримання коштів через АТ "Ощадбанк", то їх отримання через касу Департаменту забезпечення Держспецзвязку є його власним вибором.

Зазначають, що передбачені законодавством про працю норми її оплати не поширюються військовослужбовців та прирівняних до них осіб, а тому посилання позивача на Закон України "Про оплату праці" є безпідставним.

Вказують, що станом на цей час існують рішення Кабінету ОСОБА_6 України №74 від 08.09.2014 року та №76 від 11.09.2014 року, якими передбачено проведення виплати заробітної плати, зокрема, для військовослужбовців через державні банки.

Заслухавши позивача та представників відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх взаємному зв'язку і сукупності, суд вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково з підстав наведених нижче.

Суд встановив, що позивач проходить військову службу в Управлінні ремонту та модернізації автомобільної техніки та засобів зв'язку Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, підтвердженням чого є контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, укладений між ОСОБА_3 та головою Держспецзв'язку від 16.11.2015 року.

21.01.2016 року та 25.02.2016 року позивач разом із двома колегами звернувся до начальника Департаменту забезпечення Держспецзв'язку із листами, у яких зазначається про те, що вони отримували грошове забезпечення на карткові рахунки відкриті у ОСОБА_4 ОСОБА_5, однак починаючи з січня 2016 року нарахування грошового забезпечення на їх карткові рахунки цього банку було припинено.

У листі позивач та його колеги просили продовжувати здійснювати перерахування їх грошового забезпечення на карткові рахунки відкриті у ОСОБА_4 ОСОБА_5.

За результатами розгляду листа, позивачу надано відповідь. Зазначено, що у Департаменті забезпечення Держспецзв'язку виплата грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється через державні банки - АТ "Ощадбанк" та ПАТ "Укрексімбанк". У разі, коли військовослужбовці не надали згоди на відкриття карткових рахунків у вищевказаних банківських установах, виплата грошового забезпечення здійснюється через касу Департаменту забезпечення Держспецзв'язку. Звернуто увагу на те, що порядок виплати грошового забезпечення у Департаменті забезпечення Держспецзв'язку відповідає нормам чинного законодавства та направлений на захист особистих коштів військовослужбовців.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII порядок виплати грошового забезпечення визначається ОСОБА_6 оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно із п. 1 ст. 6 Закону України "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України" від 23.02.2006 № 3475-IV керівництво Державною службою спеціального звязку та захисту інформації України здійснює Голова Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, який очолює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах організації спеціального звязку, захисту інформації, телекомунікацій та користування радіочастотним ресурсом України, і несе особисту відповідальність за виконання покладених на Державну службу спеціального звязку та захисту інформації України завдань.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України визначає Інструкція про грошове забезпечення та компенсаційні виплати військовослужбовцям Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, затверджена наказом Адміністрації Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України 30.11.2015 №731.

Відповідно до пункту 6 цієї Інструкції грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем військової служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом Адміністрації та підрозділів Держспецзвязку на грошове забезпечення військовослужбовців.

Разом з тим, ч. 4, 5 ст. 24 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР передбачає, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Згідно із ч. 1 ст. 25 цього Закону забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

З наведених вище норм чинного законодавства можна зробити висновок про те, що рахунок для перерахування заробітної плати (грошового забезпечення) вказує працівник, а не роботодавець. І останній не вправі обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, в тому числі обирати банк. Крім того, роботодавець, у випадку наявності у працівника поточного рахунку у будь - якому банку та письмової згоди на переказ коштів на цей рахунок, може перераховувати заробітну плату (грошове забезпечення) на нього.

Щодо заперечення відповідача відносно не поширення на позивача норм про оплату праці, суд зазначає наступне.

Так, спеціальне законодавство, яким врегульовано питання публічної служби позивача, не містить правових приписів щодо виплати грошового забезпечення за письмовою згодою її отримувача через уповноважені банки.

При цьому, норми про оплату праці підлягають застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі, оскільки відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності.

Таким чином, оскільки спеціальним законодавством питання вільного вибору військовослужбовцем фінансової установи не врегульоване, тому підлягають застосуванню загальні норми про оплату праці.

Крім того, суд критично оцінює посилання відповідача на протокольні рішення Кабінету ОСОБА_6 України №74 від 08.09.2014 та №76 від 11.09.2014 року, якими Міноборони, МВС, МЗС, ДФС, Адміністрації Держприкордонслужби, ДПтС, Адміністрації Держспецзв'язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, Управлінню державної охорони, Державній фельд'єгерській службі, Головному управлінню розвідки Міноборони, СБУ, Генеральній прокуратурі (за згодою) разом з Мінфіном надано доручення невідкладно вжити заходів до переведення виплати заробітної плати працівників та військовослужбовців - учасників антитерористичної операції через державні банки та вжиття до 01.12.2014 заходів відповідно до законодавства щодо забезпечення здійснення розрахунково-касового обслуговування.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Суд звертає увагу на те, що жодним законом не передбачено обовязку працівника укладати договір про відкриття рахунку для виплати заробітної плати з банком (у тому числі державним), вказаним роботодавцем.

Згідно ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає позивач та згідно п.2, п.5 ч.4 ст.105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; виконання зупиненої чи невчиненої дії.

Відповідно до п.1 та п.2 ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії. У даному випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявою (рапортом) позивача замість суб'єкта владних повноважень.

Аналогічні висновки викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 у справі №К/800/12368/14.

Тобто законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Olsson v. Sweden" від 24.03.1988, запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням викладеного суд, надавши оцінку наданим доказам, вважає, що належним способом захисту, необхідним для захисту прав позивача, є визнання протиправними дій Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України щодо відмови позивачу в перерахунку його грошового забезпечення на поточний рахунок відкритий в ОСОБА_4 ОСОБА_5 та зобов'язання відповідача вирішити питання щодо виплати ОСОБА_3 грошового забезпечення через банківську установу - ОСОБА_4 ОСОБА_5.

Що стосується вимоги позивача зобов'язати Департамент забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України утриматись від морально - психологічного тиску з метою примушування ОСОБА_3 користуватись послугами будь - яких фінансових установ проти його волі, суд звертає увагу на те, що зазначена вимога спрямована на майбутнє та є передчасною, а тому в її задоволенні слід відмовити.

На думку суду, рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях про порушення прав позивача у майбутньому, оскільки суд розглядає і вирішує лише ті правовідносини, які стались і є наявними, та не може передбачити дії тієї чи іншої особи на майбутнє.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_6 Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв без дотримання вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Згідно ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України щодо відмови в перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_3 на поточний рахунок відкритий в ОСОБА_4 ОСОБА_5.

3. Зобов'язати Департамент забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України вирішити питання щодо виплати ОСОБА_3 грошового забезпечення через банківську установу - ОСОБА_4 ОСОБА_5.

4. У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, 30500, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) 640,00 грн. (шістсот сорок гривень) судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 21 березня 2017 року

Суддя/підпис/ОСОБА_1
"Згідно з оригіналом" Суддя ОСОБА_1