Справа № 243/10863/16-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Ільяшевич О.В.
Суддя-доповідач - Гайдар А.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2017 р. справа №243/10863/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді Гайдар А.В.,

суддів Василенко Л.А.,

Ханової Р.Ф.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Слов'янського об'єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області на постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2017 року у справі № 243/10863/16-а (головуючий І інстанції Ільяшевич О.В.) за позовом ОСОБА_3 до Слов'янського об'єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі Слов'янське ОУПФУ), в якому просила: визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії; зобов'язати поновити нарахування та виплату пенсії та сплатити заборгованість за період, починаючи з липня 2014 року, допустити постанову до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць - 1318,29 грн. (арк. справи 1-7).

Постановою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 6 лютого 2017 року зазначений позов ОСОБА_3 задоволений повністю, а саме:

визнано протиправною бездіяльність Слов'янського ОУПФУ щодо невиплати пенсії ОСОБА_3 з липня 2014 року;

зобов'язано Слов'янське ОУПФУ поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_3 та виплатити заборгованість за період, починаючи з липня 2014 року, на рахунок в уповноваженому банку, обраному ним раніше (акціонерне товариство «Ощадбанк»);

допущено негайне виконання постанови суду в частині присудження виплати пенсії ОСОБА_3 у межах суми стягнення за один місяць 1318,29 грн. (арк.справи 29-39).

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування є порушенням обов'язкової умови для отримання соціальних послуг відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.197 КАС України справу розглянуто в письмовому провадженні.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до довідки від 22.12.2015 року № ОСОБА_3 взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з м. Макіївки Донецької області до с.Сергіївка Слов'янського району (арк.справи 11).

В квітні 2016 позивач звернулась до відповідача з заявою про запит його пенсійної справи з пенсійного органу м.Макіївка.

Розпорядженням відповідача від 12.05.2016 року №77188 позивача взято на облік в Слов'янському ОУПФУ з липня 2015 року.

Виплата пенсії позивачу була припинена у зв'язку з відсутністю внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування.

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві з липня 2014 року на підставі непідтвердження його місця перебування.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01.07.2014 року не виносилось.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі - Закон №1058).

Згідно ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з липня 2014 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону №1058.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, колегія суддів вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Слов'янського ОУПФУ щодо невиплати пенсії позивачу з липня 2014 року.

Решта позовних вимог щодо зобов'язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за віком позивачу та виплатити заборгованість з липня 2014 року також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

Однак, колегія суддів зазначає, що до початку судового засідання, з телефонної розмови секретаря судового засідання суду апеляційної інстанції з дочкою позивача ОСОБА_4 стало відомо, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - померла в ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Макіївці Донецької області.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до ст.203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення, а обставини, які стали підставою для закриття провадження у справі, виникли після його ухвалення, суд апеляційної інстанції визнає таке рішення нечинним і закриває провадження у справі.

Таким чином, колегія суддів, з урахуванням вищенаведених норм КАС України, зазначає, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення, однак, в зв'язку зі смертю позивача вважає необхідним визнати нечинною постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2017 року у справі № 243/10863/16-а та закрити провадження у справі № 243/10863/16-а у зв'язку зі смертю позивача у справі ОСОБА_3, оскільки спірні правовідносини стосовно припинення виплати пенсії не допускають правонаступництва.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 9, 24, 157, 203, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХАЛИВ:

Апеляційну скаргу Слов'янського об'єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області на постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2017 року у справі № 243/10863/16-а - задовольнити частково.

Визнати нечинною постанову Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 06 лютого 2017 року у справі № 243/10863/16-а.

Закрити провадження у справі № 243/10863/16-а за позовом ОСОБА_3 до Слов'янського об'єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя А.В. Гайдар

Судді Л.А.Василенко

Р.Ф.Ханова