Справа № 166/1467/16-а,2-а/166/52/16
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року №876/977/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Андрушківа І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ратнівського районного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року у справі за її позовом до Ратнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про зобов'язання вчинити певні дії та визнання дій неправомірними,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ратнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - ДВС) в якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо визначення 50% розміру відрахувань із її доходів та зобов'язати ДВС проводити відрахування із її пенсії в межах 20% у відповідності до законодавства.

Постановою Ратнівського районного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року у справі №166/1467/16-а в задоволенні позову відмовлено.

Постанову оскаржила позивачка, яка в апеляційній скарзі просить її скасувати та задовольнити позовні вимоги. Апеляційна скарга обґрунтована помилковим витлумаченням судом вимог ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV) та ст.50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Позивачка клопотала про розгляд справи за її відсутності.

ДВС в судове засідання не надіслала свого представника, про дату, час і місце розгляду справи було повідомлено належним чином, а тому, апеляційний суд, вважає за можливе провести розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що дії ДВС щодо визначення 50% розміру відрахувань із пенсії позивачки є законними. При цьому розглядаючи справу, суд виходив з того, що цей спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права з огляду на нижченаведене.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз'яснив, що за змістом ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Апеляційним судом встановлено, що позивачка фактично не погоджується із постановою головного державного виконавця ДВС від 30.11.2015 ВП №47854482, якою звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи позивачки (далі - Боржник) та визначено проводити щомісячне утримання з усіх видів заробітку (доходу), що їй належить, після відрахування податків, в розмірі 50% (а.с.18).

Така постанова винесена у виконавчому провадженні за трьома виконавчими листами №0313/682/2012 про задоволення цивільних позовів прокурора Ратнівського району Волинської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Головного управління агропромислового розвитку Волинської обласної державної адміністрації (далі - Управління) та Волинського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (далі - Фонд) про стягнення солідарно з позивачки та інших осіб майнової шкоди на користь Управління в розмірі 182644,99грн та Фонду - 93316,65грн і 54261грн відповідно, виданих Ратнівським районним судом Волинської області 11.02.2015. Виконавче провадження відкрито постановами від 16.06.2015 ВП №№47854482, 47854033, 47853741 відповідно (а.с.19-24).

Зазначений цивільний позов Прокурора задоволено при постановленні вироку Ратнівським районним судом Волинської області від 12 листопада 2014 року (а.с.36-39).

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС (в редакції, чинній на час розгляду і вирішення справи) справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст.181 КАС передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Згідно з вимогами частин 2, 4 та 5 ст.82 Закону №606-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Підстави, порядок звернення та розгляду цивільного позову в кримінальному процесі передбачено ст.128 Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, відповідно до частини 4 та 5 цієї статті форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред'являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв'язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Крім того, за ч.1 ст.28 Кримінально-процесуального кодексу України (відповідно до вимог якого розглядалася кримінальна справа - п.11 Перехідних положень КПК; далі - КПК 1960р) особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред'явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою.

У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 №3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» цей Суд роз'яснив, що при розгляді цивільного позову в кримінальній справі з питань, не врегульованих КПК 1960р, суд може керуватися відповідними нормами ЦПК.

Тобто інститут цивільного позову у кримінальному провадженні є суміжним із позовним провадженням, унормованим ЦПК.

Відповідно до вимог статей 383, 384 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що цей спір відповідно до положень зазначених вище норм ЦПК та Закону №606-XIV не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки він має розглядатися в порядку цивільного судочинства судом, який видав виконавчий документ.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 7 червня 2016 року у справі №21-3280а15.

Апелянт в апеляційній скарзі на вказані обставини не посилається, однак відповідно до ч.1 ст.195 КАС, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.157 цього ж Кодексу суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому ч.1 ст.203 КАС визначає, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та постановлення ухвали про закриття провадження у цій справі.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Ратнівського районного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року скасувати та закрити провадження у цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я.Качмар

Суддя О.М.Гінда

Суддя В.В.Ніколін

Повний текст виготовлений 20 березня 2017 року.