Справа № 807/1650/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року № 876/2306/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Глушка І.В.,

секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року у справі №807/1650/16 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної Фіскальної Служби у Закарпатській області про визнання недійсною податкової консультації та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

11.11.2016 Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної Фіскальної Служби у Закарпатській області (далі-ГУ ДФС), просив визнати недійсною податкову консультацію відповідача від 18.10.2016 за №441/У/07-1613-01-12 та зобов'язати відповідача надати нову податкову консультацію з урахуванням висновків адміністративного суду.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.01.2017 в задоволені позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.01.2017 та прийняти нову, якою позов задовольнити. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в запиті про надання індивідуальної податкової консультації стоять конкретні питання, описані фактичні обставини, позивач звертався за консультацією згідно чинного і діючого законодавства на період підготовки податкової консультації, дана консультація є індивідуальною. Апелянт вказує, що проведення реєстрації транспортного засобу на суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи не передбачено. Оскільки відсутня заборона на використання у власній підприємницькій діяльності суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою транспортних засобів, тому, на думку апелянта, право на податковий кредит з податку на додану вартість виникає за умови дотримання вимог ст.198, 201 ПК України у випадку використання транспортного засобу у своїй господарській діяльності.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що із змісту запиту позивача та характеру сформульованих у ньому питань, Головним управлінням ДФС у Закарпатській області було надано позивачу консультацію від 18 жовтня 2016 року за № 441/У/07-1613-01-12 у якій роз'яснено загальні норми податкового законодавства щодо порядку формування податкового кредиту та можливості реалізації права на отримання бюджетного відшкодування. Оскаржувана позивачем індивідуальна податкова консультація не містить фактичних обставин та висновків про застосування конкретної норми права для їх регулювання, а отже відсутні обставини, які підлягають судовій оцінці на предмет відповідності чи суперечності консультації нормам або змісту відповідного податку чи збору. Крім того, вимога позивача щодо зобов'язання відповідача надати нову консультацію не підлягає задоволенню й через існування окремого порядку надання податкових консультацій, у випадку скасування попередньої консультації. Із змісту статті 53 пункту 53.3 ПКУ, визнання судом податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновку суду, а відтак додаткового зобов'язання щодо необхідності контролюючого органу надати нову податкову консультацію не потребується. Такий обов'язок встановлено у самій нормі.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції погоджується частково з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зареєстрований Іршавською районною державною адміністрацією Закарпатської області 29 січня 1995 року, що підтверджено Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, та зареєстрований як (а.с.11).

30.09.2016 позивач звернувся до ГУ ДФС із запитом щодо надання індивідуальної податкової консультації з питань: « 1) чи ФОП ОСОБА_2 має право та чи правомірно відносить до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплачених фізичною особою підприємцем, платником ПДВ при придбанні транспортних засобів, які використовуються в господарській діяльності? 2) Чи ФОП ОСОБА_2 має право на бюджетне відшкодування ПДВ з урахуванням податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених фізичними особами - підприємцями, платниками ПДВ при придбанні транспортних засобів, які використовуються в господарській діяльності?» (а.с.16-18).

Листом Головного управління ДФС у Закарпатській області від 18 жовтня 2016 року «Про надання індивідуальної податкової консультації» позивачу надано податкову консультацію, в якій зазначено, що для формування податкового кредиту з ПДВ вирішальним є фактор використання придбаних ТМЦ в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника. Фізична особа - підприємець за відсутності ведення бухгалтерського обліку, іншого обліку в частині підтвердження використання майна (товару) у підприємницькій діяльності, а також не будучи фактично суб'єктом права власності на таке майно, не може включати до складу податкового кредиту суму ПДВ та не має право на бюджетне відшкодування по придбаних транспортних засобах (а.с.19-23).

Не погоджуючись з наданою податковим органом консультацією, ФОП ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 пункту 14.1 підпункту 14.1.172 Податкового кодексу України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі ПК України) податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Згідно з положеннями ст.52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультація, надана в письмовій або електронній формі, обов'язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Відповідно до абз.1 п.53.3 ст.53 ПК України платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій або електронній формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Таким чином, податкова консультація являє собою здійснене податковим органом у відповідь на звернення платника (платників) податків тлумачення певної норми закону, яка регулює порядок стягнення, адміністрування, нарахування або сплати податків і зборів та породжує звільнення платника від податкової відповідальності у разі її застосування, а для визнання недійсною податкової консультації Податковий кодекс України чітко визначає підставу - суперечність такої консультації нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Головною рисою податкової консультації є її конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами». Отже, рекомендація стосовно конкретної ситуації, що виникла у певному податковому періоді у платника податків має чітко зазначатись в тексті індивідуальної податкової консультації.

При цьому, надаючи податкову консультацію, податковий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз'яснення конкретному платнику податків з конкретної норми закону, тому податкові консультації не мають сили нормативно-правового акта та не можуть вступати в конкуренцію з іншими рішеннями (нормативно-правовими актами чи правовими актами індивідуальної дії) суб'єкта владних повноважень, оскільки за юридичною природою є відмінними від останніх.

Дослідженню в справах про визнання протиправною та скасування податкової консультації підлягають обставини щодо: поставлених у зверненні платника про надання податкової консультації питань; викладених у податковій консультації відповідей; відповідність зазначених у податковій консультації висновків нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Як встановлено з матеріалів справи судом першої інстанції у запиті на отримання податкової консультації від 30 вересня 2016 року, який направлено відповідачу, позивачем сформульовано питання: - про наявність у ФОП ОСОБА_2 права та правомірність віднесення ним до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплачених фізичною особою-підприємцем, платником ПДВ при придбанні транспортних засобів, які використовуються у господарській діяльності; - чи ФОП ОСОБА_2 має право на бюджетне відшкодування ПДВ з урахуванням податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених фізичними особами-підприємцями, платниками ПДВ при придбанні транспортних засобів, які використовуються в господарській діяльності.

Так, відповідно до Ліцензії Міністерства транспорту та зв'язку України Серії АВ №52709 видом господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 є надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт», дозволений вид робіт - внутрішні перевезення вантажів вантажними автомобілями, причепами та напівпричепами, міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями, причепами та напівпричепами (а.с.14).

Статтею 15 ПК України встановлено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Кожний з платників податків може бути платником податку за одним або кількома податками та зборами.

Відповідно до п.180.1 ст.180 ПК України для цілей оподаткування податком на додану вартість платником податку є, зокрема, є будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Згідно з п.181.1 ст.181 ПК України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Відповідно до п.182.1 ст.182 ПК України якщо особа, яка відповідно до пункту 181.1 статті 181 цього Кодексу не є платником податку у зв'язку з тим, що обсяги оподатковуваних операцій відсутні або є меншими від встановленої зазначеною статтею суми, вважає за доцільне добровільно зареєструватися як платник податку, така реєстрація здійснюється за її заявою.

Згідно з п. «в» п.185.1 ст.185 ПК України об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з ввезення товарів на митну територію України. З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Відповідно до підпунктів «а» та «б» п.198.1 ст.198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу (п.198.2 ст.198 ПК України).

Пунктом 198.3 ст.198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Відповідно до п.200.1 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Як це зазначено відповідачем у податковій консультації від 18.10.2016, дія Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не поширюється на таку категорію суб'єктів господарювання як фізичні особи-підприємці, відповідно законодавством не передбачено ведення балансового обліку придбаного, спорудженого (збудованого) нерухомого або рухомого майна з метою документального підтвердження результатів господарської діяльності при визначенні сум ПДВ, що підлягають бюджетному відшкодуванню. Фізична особа-підприємець за відсутності ведення бухгалтерського обліку, іншого обліку в частині підтвердження використання майна (товару) у підприємницькій діяльності, а також не будучи фактично суб'єктом права власності на таке майно, не може включати до складу податкового кредиту суму ПДВ та не має право на бюджетне відшкодування по придбаних транспортних засобах

Щодо вказаного, то суд апеляційної інстанції вважає такі покликання необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, згідно з п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

В оскаржуваній податковій консультації відповідачем не зазначено, що Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» скасовано окремі норми Закону України від 31 липня 2014 року №1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України», з урахуванням змін, внесених до нього Законом України від 07 жовтня 2014 року № 1690-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення оподаткування інвестиційної діяльності», пов'язані із запровадженням системи електронного адміністрування податку на додану вартість, та одночасно запроваджено нові правила такого адміністрування.

Зокрема, система електронного адміністрування ПДВ, що організована на центральному рівні ДФС, забезпечує автоматичний облік у розрізі платників податку: сум податку, що містяться у виданих та отриманих податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН), та розрахунках коригування до них; сум податку, сплачених платниками при ввезенні товарів на митну територію України; сум поповнення та залишку коштів на рахунках у системі електронного адміністрування ПДВ; суми податку, на яку платники мають право зареєструвати податкові накладні в ЄРПН.

Електронний рахунок у системі електронного адміністрування ПДВ (далі - електронний рахунок) - рахунок, відкритий платнику податку в Казначействі, на який платником перераховуються кошти з власного поточного рахунку в сумах, необхідних для збільшення розміру суми, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної (далі - розрахунок коригування) в ЄРПН, а також у сумах, недостатніх для сплати до бюджету узгоджених податкових зобов'язань з цього податку.

Починаючи з 1 січня 2015 року, всі податкові накладні/розрахунки коригування до них складаються платниками податку виключно в електронному вигляді. Для реєстрації податкових накладних в ЄРПН платник податку повинен мати достатню суму податкового кредиту, підтверджену зареєстрованими в ЄРПН «вхідними» податковими накладними, сплатою ПДВ при імпорті товарів та (за недостатності таких сум) коштами на його рахунку у системі електронного адміністрування ПДВ.

Окрім того, при наданні податкової консультації відповідачем не враховано, що пп.14.1.139 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що особа для цілей розділу V цього Кодексу (Податок на додану вартість)- будь-яка із зазначених нижче осіб, зокрема, фізична особа - підприємець, яка: або є платником податків і зборів, встановлених цим Кодексом, крім єдиного податку; або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість; або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає включення податку на додану вартість до складу єдиного податку, і добровільно переходить у встановленому цим Кодексом порядку на сплату єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість; юридична особа, фізична особа, фізична особа - підприємець, яка ввозить товари на митну територію України.

Таким чином, платниками податку на додану вартість можуть бути платники єдиного податку третьої групи за умови застосування ними ставки єдиного податку у розмірі 3 відсотки доходу - у разі сплати податку на додану вартість згідно з цим Кодексом або 5 відсотків доходу - у разі включення податку на додану вартість до складу єдиного податку.

При цьому, платники єдиного податку, як і платники ПДВ, які перебувають на загальній системі оподаткування, мають право на податковий кредит з ПДВ, сплаченого при розмитненні товарів, у разі якщо такі товари використовуватимуться ними у оподатковуваних операціях у межах господарській діяльності.

Окрім того, п.6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» №1388 від 07 вересня 1998 року встановлено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС. Транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. При цьому, юридичний статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право-, та дієздатності.

Таким чином, сам по собі факт реєстрації транспортних засобів на фізичну особу, а не на фізичну особу-підприємця, не позбавляє останнього права на віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, які сплачені в ціні придбаних транспортних засобів, що використовуються в його господарській діяльності.

Отже, висновки контролюючого органу, наведені у податковій консультації ДФС від 18.10.2016 за №441/У/07-1613-01-12 суперечать нормам податкового законодавства, що регулюють право (обов'язок) щодо реєстрації платником ПДВ, порядок нарахування та сплати ПДВ та право на бюджетне відшкодування, зокрема пп.14.1.139 п.14.1 ст.14, п.180.1 ст.180, п.187.8 статті 187, ст.200 та ст.200-1 ПК України.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що постановами Вищого адміністративного суду України у адміністративних справах №807/2945/13-а від 01.07.2014, №807/2712/13-а від 28.10.2014, від 26.02.2015 (К/800/40992/14), які набрали законної сили підтверджено право ФОП ОСОБА_2 на віднесення сплачених ним сум ПДВ до податкового кредиту відповідних податкових періодів при придбанні транспортних засобів з метою їх використання у власній господарській діяльності та право на бюджетне відшкодування сплачених сум.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що надана відповідачем податкова консультація не суперечить нормам або змісту податку на додану вартість та вважає, що при наданні податкової консультації податковим органом не враховано вищезазначені судом апеляційної інстанції обставини та норми чинного законодавства, у зв'язку з чим приходить до висновку, що надана позивачеві податкова консультація не відповідає нормам Податкового кодексу України, а її зміст фактично зводиться до цитування норм чинного законодавства без конкретних рекомендацій щодо застосування позивачем цих норм в контексті поставлених запитань, а тому позовна вимога щодо визнання недійсною податкової консультації Головного управління ДФС в Закарпатській області від 18.10.2016 за №441/У/07-1613-01-12 підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання податкового органу надати позивачу нову податкову консультацію у відповідності до норм матеріального права та з урахуванням висновків суду, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до абз.2 п.53.3 ст.53 Податкового кодексу України визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду. Тобто, порушене внаслідок протиправної видачі податкової консультації право платника є відновленим шляхом визнання недійсною такої консультації. Оскільки наведене є підставою для надання податковим органом нової консультації, то окреме заявленя позовної вимоги про зобов'язання податкового органу надати нову консультацію не вимагається.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.202 КАС України підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Щодо судових витрат, то в силу приписів ст.94 КАС України та часткового задоволення позову слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної Фіскальної Служби України в Закарпатській області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 2135,90 (дві тисячі сто тридцять п'ять гривень дев'яносто копійок) сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 41, 94, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року у справі №807/1650/16 скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити частково.

Визнати недійсною податкову консультацію Головного управління ДФС у Закарпатській області від 18.10.2016 за №441/У/07-1613-01-12.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Закарпатській області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 2135,90 (дві тисячі сто тридцять п'ять гривень дев'яносто копійок) судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

І.В. Глушко

Повний текст Постанови складено 23.03.2017р.