Справа № 203/5758/16-а
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"15" березня 2017 р. справа № 203/5758/16-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Дмітрієва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2016 року у справі №203/5758/16-а

за позовом ОСОБА_3

до Центрального районного відділу у місті Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

про визнання незаконними та скасування рішення про примусове повернення з України,-

встановив:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення відповідача №27 від 28.11.2016р. про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Постанова мотивована тим, що рішення №27 від 28.11.2016р. прийнято відповідачем правомірно.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи для надання доказів без пояснення причин, чим порушив право позивача на доведення в суді своєї позиції. Зазначає, що позивач хотів надати суду роздруківки з Інтернет сайтів, соціальних мереж з його проукраїнськими висловлюваннями, засудженням російської влади за агресію в Україні тощо. Також позивач хотів запросити двох свідків з Російської Федерації, які є сусідами позивача в Російської Федерації та які були очевидцями того, що через його проукраїнські висловлювання

в соціальних мережах ним цікавилася поліція.

Справа була розглянута за одне судове засідання, що, на думку позивача, свідчить про її поверховий розгляд.

У п.8 постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" визначено, що судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Ця стаття не передбачає такої підстави для заборони в'їзду на територію України, як порушення іноземцем порядку перебування на території України. Інших підстав, визначених в ст. 13 зазначеного Закону, для застосування до позивача заборони в'їзду на територію України, відповідачем не зазначено та не обґрунтовано.

Відповідно до п. 2.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБ України від 23.04.2012р. № 353/271/150, рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис. Разом з тим, позивачу не надали перекладача, хоча його присутність при оголошенні рішення була обов'язковою. У зв'язку з тим, що позивач не розуміє українську мову, він не зрозумів його суть.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_1, терміном дії до 03 грудня 2025 року.

20 березня 2016 року позивач в'їхав та територію України, що підтверджується відміткою в його паспорті.

27 листопада 2016 року о 19 год. 30 хв. на залізничному вокзалі м. Дніпра позивач був виявлений працівниками Центрального РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, якими було встановлено, що він з 18 червня 2016 року нелегально перебуває на території України, про що складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР ДМН № 096084.

27 листопада 2016 р. відповідачем винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.203 КУпАП.

28 листопада 2016 року відповідачем прийнято рішення №27 про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким йому було також заборонено в'їзд на територію України до 28 листопада 2019 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки:

- позивач, який в'їхав на територію України 20 березня 2016 року, мав право перебувати на її території до 18 червня 2016 року, порушив цей термін, тобто позивачем було порушено законодавство про право вий статус іноземця щодо порядку перебування в Україні, а сам він не має обґрунтованих підстав для в'їзду в Україну раніше строку заборони;

- позивач не звертався за одержанням статусу біженця, у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначав про будь-яку загрозу його безпеці в Російській Федерації;

- позивачем не було надано доказів розміщення будь-яких матеріалів політичного характеру, при цьому з часу ухвалення оскаржуваного рішення і до моменту судового розгляду у позивача було достатньо часу для надання доказів на підтвердження своїх доводів;

- ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" є самостійною правовою підставою встановлення заборони подальшого в'їзду в Україну і може застосовуватись і за відсутності обставин, визначених ст.13 цього Закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову на підставі наступного.

Відповідно до ч.15 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно п.п.2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до ч.2 ст.1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації від 16 січня 1997 року, яка набула чинності 10 березня 1997 року, громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в'їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в'їзді на територію держави перебування.

Позивачем у справі не заперечується порушення ним терміну перебування на території України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Отже, наслідком порушення іноземцем терміну перебування на території України є примусове повернення такого іноземця. При цьому, разом з примусовим поверненням до іноземця може бути застосована така санкція, як заборона подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Тобто, заборона подальшого в'їзду в Україну також є наслідком порушення іноземцем терміну перебування на території України, тому посилання відповідача на положення ст.13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" є помилковим.

Частиною 8 ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Доказів того, що позивач перебуває на території України внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відповідач суду не надав.

Натомість, згідно довідки начальника відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та ОБГ ГУДМС України в Дніпропетровській області Геря С.В. від 03.03.2017 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець Чечено-Інгушської АРСР, паспорт для виїзду за кордон громадянина НОМЕР_2, виданий 03.12.2015 р. НОМЕР_3, дійсний до 03.12.2025 р., із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за наявною інформацією до ГУ (У) ДМС України в областях та м. Києві не звертався.

Згідно письмових пояснень позивача від 27.11.2016 року, наданих відповідачу, строк перебування на території України було перевищено у зв'язку з тим, що він про це не знав.

Також, відповідно до нотаріально посвідченої заяви-запрошення від 17.03.2016 року позивача було запрошено на територію України ОСОБА_6 на період з 17.03.2016 року по 17.06.2016 року.

Отже, наведені відомості спростовують доводи позивача стосовно перебування на території України внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань та про відсутність підстав для прийняття відповідачем рішення №27 від 28.11.2016р.

Посилання позивача на порушення його права, передбаченого Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБ України від 23.04.2012р. № 353/271/150, на оголошення оскарженого рішення в присутності перекладача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в розписці про отримання оскарженого рішення, копію якої позивачем було долучено позивачем до позову, було зазначено, що позивач не потребує перекладача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність рішення відповідача №27 від 28.11.2016р. та відсутність обґрунтованих підстав для його скасування.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2016 року у справі №203/5758/16-а залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко