Справа № 826/10901/16
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

14 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Твердохліб В.А.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

за участю секретаря Борейка Д.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, скасування припису,-

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - Позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Відповідач), третя особа: ОСОБА_2 (далі - Третя особа) про визнання протиправними дій Відповідача та скасування припису від 27 січня 2016 року №284/П.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Позивача, заперечення представника Відповідача, представників Третьої особи та Третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Відповідачем прийнято припис від 27 січня 2016 року №284/П, у якому зазначено таке.

Відповідно п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» Управління збереження історичного середовища та охорони об'єктів культурної спадщини Департаменту культури повідомляє, що будинок житловий на АДРЕСА_1, є щойно виявленим об'єктом культурної спадщини (наказ Головного управління охорони культурної спадщини від 10.06.2011 року №10/34-11). Розташовується у Центральному історичному ареалі міста Києва, що підтверджується рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804.

Спеціалістами відділу інспекції державного контролю об'єктів культурної спадщини та археологічного нагляду Департаменту культури проведено огляд зазначеного будинку, за результатами якого встановлено, що будівля перебуває у незадовільному стані. На фасаді наявні вертикальні та горизонтальні тріщини, частково пошкоджено архітектурні елементи. На стінах та стелі внутрішніх приміщень будинку наявні вертикальні та горизонтальні тріщини, пошкодження тинькування. На тріщинах встановлено «маяки», які мають пошкодження цілісності, що свідчить про наявність динаміки змін дефектів несучих конструкцій будинку.

Біля об'єкту культурної спадщини за вказаною адресою проводяться роботи з будівництва житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом. На фасаді новобудови, з боку об'єкта культурної спадщини на рівні 2-3 поверху встановлено металева консольна ферма, яка нависає над дахом будинку та створює небезпеку зазначеному об'єкту культурної спадщини.

Цим приписом зобов»язано Позивача надати до Департаменту культури письмові пояснення щодо влаштування та призначення зазначених конструкцій; демонтувати вищевказані конструкції.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 року №1805-ІІІ (далі - Закон).

Положеннями статті 1 Закону визначено, що об'єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти (об'єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Щойно виявлений об'єкт культурної спадщини - об'єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об'єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.

Частиною 1 статті 3 Закону встановлено, що державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Органи охорони культурної спадщини зобов'язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам'ятці або порушує законодавство, державні стандарти, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини, згідно вимог ст.30 Закону.

Використання пам'ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує як найменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

З аналізу наведених норм випливає, що всі об'єкти культурної спадщини мають два процесуальних стани: пам'ятки - ті що занесені до Державного реєстру нерухомих пам'яток України чи на які поширюється дія п.3 Прикінцевих положень Закону та щойно виявлені об'єкти культурної спадщини - ті що вивчаються компетентними особами на наявність предмету охорону, які в подальшому можуть стати пам'ятками. В обох випадках такі об'єкти охороняються відповідно до вимог Закону.

Будинок житловий, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є щойно виявленим об'єктом культурної спадщини архітектури та містобудування, відповідно наказу Головного управління охорони культурної спадщини від 10.06.2011 року №10/34-11 та розташовується у Центральному історичному ареалі міста Києва, що підтверджується рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804, а відтак охороняється відповідно Закону.

Як підтверджується матеріалами справи, Позивач здійснює будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом.

Проведення будівельних робіт на суміжній земельній ділянці негативно впливає на технічний стан щойно виявленого об'єкта культурної спадщини, про що повідомлено Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, у вигляді листа, в частині необхідності проведення перевірки вказаного суб'єкта щодо дотримання вимог ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень».

Такі обставини підтверджуються результатами огляду об'єкта культурної спадщини спеціалістами Департаменту та актом огляду щойно виявленого об'єкту культурної спадщини по АДРЕСА_1 від 27.01.2016 року з додатками фотофіксації від 27.01.2016 року, що наявні в матеріалах справи.

Позивач стверджує про те, що отримавши дозвіл на виконання будівельних робіт від 26.07.2012 року за №КВ7, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві на будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземними паркінгом за адресою: АДРЕСА_1, виконав всі законодавчі вимоги в частині будівництва.

Колегія суддів із вказаним твердженням не погоджується виходячи з того, що дозвіл на виконання будівельних робіт видається на підставі містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок.

Крім того, містобудівними умовами та обмеженнями забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1, виданих Головним управлінням містобудування та архітектури ГКА вх.№17536/0/120-12 від 12.11.2012 року визначено, що у розділу 5 планувальні обмеження (зони охорони пам'яток культурної спадщини, зони охороню вального ландшафту, межі історичних ареалів, прибережні захисні смуги, санітарно-захисні та інші охороню вальні зони) та у розділі 12 вимоги щодо охорони культурної спадщини: оскільки об'єкт будівництва знаходиться в Центральному історичному ареалі міста Києва (рішення Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804 «Про затвердження Генерального плану м.Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 р.»), необхідно розробити, погодити та затвердити історико-містобудівне обґрунтування згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року №318; рекомендовано отримати рекомендації архітектурно-містобудівної ради з питань планування та використання території у межах історичного ареалу і зон охорони пам'яток на виконання ст.20 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року №3038-VІ; проектну документацію узгодити з органом охорони культурної спадщини КМДА та Державної служби Міністерства культури України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що станом на момент розгляду справи у Департаменті відсутнє історико-містобудівне обґрунтування та проектна документація подана Позивачем на погодження.

Статтею 6-1 Закону визначено, що набуття суб'єктом господарювання права на провадження будь-яких дій щодо здійснення господарської діяльності на об'єктах культурної спадщини за декларативним принципом забороняється.

Таким чином, твердження Позивача про правомірність будівництва на підставі дозволу на проведення будівельних робіт не відповідає дійсності та законодавству у сфері охорони культурної спадщини, оскільки йому було відомо про проведення будівництва в межах Центрального історичного ареалу м.Києва.

Пунктом 9 частини 2 статті 6 Закону встановлено, що до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить: видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам'яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам'ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них.

Згідно положень ст.30 Закону приписи органів охорони культурної спадщини є обов'язковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами.

Посилання апелянта про те, що з моменту внесення житлового будинку по АДРЕСА_1, до Переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини пройшло майже 5 років, а відповідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку визначення категорії пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України» від 27.12.2001 року №1760 (у редакції від 29.09.2016 року) , вказаний строк не може перевищувати 3 років з дня їх включення до переліку об'єктів культурної спадщини, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Згідно пункту 3 Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (у редакції від 27.12.2001 року) облікова документація на об'єкт культурної спадщини включає облікову картку, його паспорт, коротку історичну довідку, акт технічного стану, довідку про майнову цінність об'єкта.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 р. № 626 внесено зміни до Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України та зокрема, пункт 3 викладено у такій редакції:

«3. Облікова документація на об'єкти культурної спадщини, які відповідно до пункту 3 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини» визнаються пам'ятками, включає облікову картку або паспорт, коротку історичну довідку, акт технічного стану та матеріали фотофіксації сучасного стану.

Облікова документація на щойно виявлені об'єкти культурної спадщини включає облікову картку, коротку історичну довідку, акт технічного стану та матеріали фотофіксації сучасного стану.

Пропозиції щодо включення щойно виявлених об'єктів культурної спадщини до Реєстру подаються не пізніше ніж протягом трьох років з дня їх включення до переліку об'єктів культурної спадщини.»

Отже, на момент прийняття наказу Головним управлінням охорони культурної спадщини від 10.06.2011 року №10/34-11 про занесення будинку за адресою: АДРЕСА_1, до переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини відповідним Порядком не було встановлено терміну для занесення щойно виявлених об»єктів охорони культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Крім того, з рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 лютого 2015 року у цивільній справі №761/20813/13-ц за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд», третя особа: Управління охорони культурної спадщини про зобов'язання вчинити дії вбачається, що апелянту було відомо про те, що згідно наказу Головного управління охорони культурної спадщини від 10.06.2011 року №10/34-11, житловий будинок по АДРЕСА_1 є щойно виявленим об'єктом культурної спадщини.

Апелянт у разі заперечення дійсності та правомірності вказаного наказу мав можливість у встановлений адміністративним судочинством строк його оскаржити, однак таким правом не скористався.

Колегія суддів вважає твердження Позивача щодо недійсності статусу щойно виявленого об'єкта культурної спадщини, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Щодо посилання апелянта про неправомірність проведення перевірки Відповідачем, яка призвела до винесення, на його думку, незаконного припису, колегія суддів зазначає таке.

Департамент в рамках повноважень, наданих статтями 6 та 44 Закону здійснює контроль за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини забезпечує захист об'єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження шляхом проведення огляду стану об'єктів культурної спадщини, а не їх власників (користувачів).

Тобто, Департамент фактично здійснює перевірку належного утримання та використання об'єктів культурної спадщини, а не господарської діяльності їх власників, користувачів або замовників робіт на таких об'єктах.

Тому, твердження апелянта про незаконність проведення перевірки та порушення Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» в частині не виконання його вимог не відповідають дійсності.

Так, як Відповідач не перевіряв діяльність самого підприємства, то посилання апелянта про необхідність попереднього погодження огляду та оформлення документів за результатами огляду є необґрунтованими.

Крім того, Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не передбачає надання можливості підприємствам, установам, організаціям порушувати та не виконувати вимоги діючого законодавства про охорону об'єктів культурної спадщини.

Аналогічна позиція викладена у листах від 09.08.2016 року №5113/0/20-16 та від 09.08.2016 року №3632-06/25280-06 Державної регуляторної служби України та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України відповідно.

Статтею 54 Конституції України закріплено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам'яток та інших об'єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Правові засади здійснення охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища регулюються Законом.

Частиною 2 статті 24 Закону передбачено, що використання пам'ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

Відповідно ч.4 ст.24 Закону у разі виникнення загрози для збереженості пам'ятки її власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, зобов'язані негайно повідомити про це орган охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та орган місцевого самоврядування, на території якого розташована пам'ятка.

У розпорядженні від 15.06.2015 року №575 «Про затвердження змін до Положення про Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» визначено, що Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується Київському міському голові, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади - Міністерству культури України.

Департамент у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства культури України та інших центральних органів виконавчої влади, рішеннями Київської міської ради, розпорядженнями Київського міського голови і виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), іншими нормативно-правовими актами, а також цим Положенням.

Основними завданнями Департаменту є , зокрема, видавати розпорядження та приписи щодо охорони пам'яток місцевого значення, припинення робіт на пам'ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених Законом України «Про охорону культурної спадщини» дозволів або з відхиленням від них.

Отже, Відповідач при прийнятті оскаржуваного припису діяв згідно ч.2 ст.19 Конституції України, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначення судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення «…що, при прийнятті оскаржуваної постанови відповідач діяв на підставі у межах повноважень та у спосіб…» не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки у вступній та описовій частині рішення суд посилається саме на припис Відповідача, а тому вказане, колегія суддів розцінює як описку, яка може бути виправлена відповідно ст.169 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність прийняття припису від 27.01.2016 року №284/П, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Положеннями ст.159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Отже, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є обґрунтованим та законним, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно п.1 ч.1 ст.198, ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 201, 202 КАС України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, оскаржуване судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Бужак Н.П.

Костюк Л.О.

Ухвала складена у повному обсязі 20 березня 2017 року.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді: Бужак Н.П.

Костюк Л.О.