Справа № 4548/11/2170
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2012-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2012 р. 10 год.02 хв.Справа № 2-а-4548/11/2170

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дубровної В.А.,

при секретарі: Грицай Л.В.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом приватної виробничо-комерційної фірми "Визит" до Державної податкової інспекції у м. Херсоні про визнання нечинним та скасування податкових повідомлень- рішень,

встановив:

Приватна виробничо - комерційна фірма « Визит » ( надалі-позивач, ПВКФ «Визит») звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Херсоні ( далі відповідач, ДПІ), в якому з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.06.2011 р. № в частині збільшення грошових зобовязань з податку на прибуток з нарахованими штрафними санкціями в сумі 156 574,82 грн. та податкове повідомлення-рішення від 09.06.2011 р. № НОМЕР_1 в частині збільшення грошових зобовязань з податку на додану вартість з нарахованими штрафними санкціями в сумі 125 259,53 грн.

В обґрунтування вказаних вимог представник позивача зазначив, що ПВКФ «Визит» правомірно включено до складу валових витрат вартість придбаних нафтопродуктів у ТОВ « Вєлєна », оскільки реальність понесення вказаних витрат та їх розмір повністю підтверджується належним чином оформленими первинними документами. З цих підстав, позивач також вважає помилковим висновок податкового органу щодо завищення ПВКФ «Визит» податкового кредиту по господарській операції з ТОВ « Вєлєна ». На думку позивача є неправомірними дії податкового орану щодо неприйняття до уваги факту усунення позивачем під час проведення перевірки недоліків при оформленні товарно-транспортних накладних щодо відсутності на них підпису та печатки позивача, про що було зазначено у запереченнях до акту перевірки. Позивач також вважає, що висновки акту перевірки базуються на припущеннях перевіряючих щодо нікчемності генерального договору поставки нафтопродуктів від 21.06.2010 року, у звязку з чим прийняті податкові повідомлення рішення про донарахування сум податкових зобовязань є протиправними та підлягають скасуванню.

Представники позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача згідно письмових заперечень проти позову зазначив, що за результатами перевірки не підтверджено фактичне отримання ПВКФ «Визит» товару та його реальне транспортування від ТОВ « Вєлєна », оскільки видаткові та товарно транспортні накладні не відповідають вимогам п. 1 ст. 9 Закону України « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в частині наявності обовязкових реквізитів, що унеможливлює у повній мірі ідентифікувати вантажоодержувача, підтвердити здійснення вантажоперевезень та може свідчити про нездійснення самої господарської операції. Також в ході проведення аналізу матеріалів податкової звітності, реєстраційних документів, звітів та інших документів, податковим органом встановлено відсутність у ТОВ « Вєлєна » технічного персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, при значних обсягах реалізації товарів (робіт, послуг), що ставить під сумнів факт здійснення діяльності щодо продажу нафтопродуктів. Внаслідок встановлених порушень вимог Закону України "Про податок на додану вартість" та Закону України « Про оподаткування прибутку підприємств» позивачем було занижено податкової зобовязання по вказаним податкам, тому оскаржувані рішення винесені у відповідності до норм діючого законодавства і є такими, що відповідають фактичним обставинам справи, та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ПВКФ «Визит» зареєстроване як юридична особа виконкомом Херсонської міської ради 19.03.1999 року.

У періоді, за який проводилась перевірка, відповідно до Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість від 08.05.2002 року № 30558263, виданого ДПІ у м. Херсоні, індивідуальний податковий номер - 31, позивач був зареєстрований платником ПДВ.

Як свідчать обставини справи, ДПІ проведено планову виїзну перевірку ПВКФ «Визит» з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2008 року по 31.03.2011 року. За результатами вказаної перевірки складено акт № 3039/23-5/30329820 від 26.08.2011 року ( надалі акт перевірки), згідно висновків якого було встановлено порушення позивачем:

- п. 5.1., пп. 5.2.1., 5.2.10. п. 5.2, п.п.5.3.9 п.5.3. ст.. 5, п.п. 11.2.1. п. 11.2. ст.11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" № 334/94-ВР від 28.12.1994 р. зі змінами та доповненнями ( далі Закон України № 334/94-ВР), в наслідок чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 133 152,00 грн. у т.ч. за півріччя 2010 року в сумі 18 722,00 грн., за Ш квартал 2010 р. в сумі 108 744,00 грн., за ІV квартал 2010 року в сумі 5 686,00 грн., у тому числі в частині оскаржу вальних податкових зобовязань за півріччя 2010 року ( червень місяць) 18 722,00 грн., за Ш квартал 2010 р. в сумі 106 538,06 грн.,

- пп. 7.2.1. п. 7.2., п.п.7.4.4., 7.4.5. п.7.4 ст. 7 Закону України " Про податок на додану вартість" зі змінами та доповнюваннями від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР ( далі Закон України № 168/97-ВР) в результаті чого занижено податок на додану вартість в період, що перевірявся, на загальну суму 108 289,00 грн., в тому числі в частині оскаржу вальних податкових зобовязань за червень 2010 року в сумі 14 977,41 грн., за липень 2010 року в сумі 69 815,64 грн., за серпень 2010 року в сумі 15 414,57 грн.

На підставі встановлених порушень та висновків акту перевірки, ДПІ винесено наступні податкові повідомлення рішення:

- № НОМЕР_2 від 09.09.2011 року про визначення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток всього на суму 166 439,49 грн., в тому числі за основним платежем 133 151,59 грн., за штрафними санкціями 33 287,90 грн.

- № НОМЕР_1 від 09.09.2011 року про визначення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 135361,56 грн., в тому числі за основним платежем 108 289,25 грн., за штрафними санкціями 27 072,31 грн.

Як вбачається з акту перевірки, його висновок ґрунтується на обставинах, викладених у довідці ДПА у Херсонській області від 07.04.2011 року за № 5/23-206/36838211 про проведення позапланової невиїзної перевірки ТОВ « Вєлєна » щодо неможливості підтвердження господарських відносин із платниками податків при відпрацюванні податкового кредиту та податкових зобовязань за вересень-грудень 2010 року, з якої вбачається, що ТОВ « Вєлєна » постановою господарського суду Одеської області від 05.01.2011 року по справі № 24/156-10-5375 ТОВ « Вєлєна » визнано банкрутом, без проведення документальної перевірки 28.03.2011 року скасована державна реєстрація. На підставі аналізу податкової звітності, реєстраційних документів та іншої наявної інформації встановлено, що у ТОВ « Вєлєна » відсутні складські приміщення, транспортні засоби, недостатня кількість робочого персоналу 5-6 осіб ( стор. 4 довідки). На підставі вищенаведеної інформації відповідачем робиться висновок про нікчемність угоди, укладеної між ПВКФ «Визит» з його контрагентом ТОВ « Вєлєна » та відсутність обєктів, які підпадають під визначення п. 4.1. ст.. 4, п. 5.1., пп. 5.2.1. п. 5.2. ст. 5 Закону України № 334/94-ВР та ст.. 3, ст.. 4, п.п. 7.4.1. пп.7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону України № 168/97-ВР. Крім цього, ДПІ встановлено, що включення сум до валових витрат та податкового кредиту по вказаній господарській операції не підтверджено первинними документами, які оформлені належним чином, а саме, відсутні на товарно - транспортних накладних та видаткових накладних підписи уповноваженої особи позивача та печатки товариства , а також не заповнені інші графи товарно - транспортних накладних, що може також підтверджувати нереальність транспортування нафтопродуктів від ТОВ « Вєлєна ».

В частині встановлених порушень щодо завищення валових витрат на загальну суму 501 039,44 грн. по взаємовідносинам позивача з ТОВ « Вєлєна », суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, 21.06.2010 року між ПВКФ «Визит» та ТОВ « Вєлєна » був укладений генеральний договір поставки № 004, за умовами якого останній зобов'язувався передати у власність ПВКФ «Визит» нафтопродукти.

Відповідно до п.1.2 договору поставка товару здійснюється окремими партіями. Обсяги, асортимент, строки поставки та умови транспортування визначаються відповідною додатковою угодою до цього договору. Передача у власність покупця товару здійснюється відповідно до розділу 1 цього договору з оформленням додаткової угоди та товаросупровідних документів - видаткової накладної та товарно-транспортної накладної ( пункт 2.1. договору). Пунктом 4 договору передбачено, що відвантаження здійснюється на підставі заявки Покупця або підписаної сторонами додаткової угоди. Відвантаження здійснюється автомобільним або залізничним транспортом, якщо додатковою угодою не визначений порядок відвантаження продукції іншими видами транспорту.

Факт отримання нафтопродуктів у власність ПВКФ «Визит» підтверджується видатковими накладними № РН-0000003 від 21.06.2010 р., № РН-020801 від 02.08.2010 року, № РН-050802 від 05.08.2010 р., № РН- 040801 від 04.08.2010 р., № РН-260703 від 26.07.2010 р., № РН-300705 від 30.07.2010 р., № РН-200704 від 20.07.2010 р., № РН-220711 від 22.07.2010 р., № РН-150704 від 15.07.2010 р., № РН -140702 від 14.07.2010 р., № РН-090710 від 09.07.2010 р., № РН-120707 від 12.07.2010 р., № РН-080701 від 08.07.2010 р., № РН-070702 від 07.07.2010 р., № РН-010704 від 01.07.2010 р., № РН-0000069 від 06.07.2010 р., № РН-0000027 від 24.06.2010 р., № РН-02000039 від 30.06.2010 р., та товарно-транспортними накладними № 021 від 21.06.2010 р., № 0065 від 30.06.2010 р., № 001 від 01.07.2010 р., № 010 від 06.07.2010 р., № 014 від 07.07.2010 р., № 040 від 15.07.2010 р., № 017 від 08.07.2010 р., № 023 від 09.07.2010 р., № 033 від 12.07.2010 р., № 14/07-10 від 14.07.2010 р., №061 від 20.07.2010 р, № 076 від 22.07.2010 р., №072 від 22.07.2010 р., № 080 від 26.07.2010 р., № 081 від 26.07.2010 р., №001 від 02.08.2010 р., № 005 від 04.08.2010 р., № 006 від 05.06.2010 р.

Оглянуті в ході судового засідання товарно транспортні та видаткової накладні свідчать про відсутність у них недоліків при оформленні, а саме вказані документи підписані уповноваженою особою позивача та скріплені його печаткою. При цьому, суд зазначає, що окремий недолік у товарно-транспортних накладних та видаткових накладних сам по собі не може бути безумовною підставою для позбавлення вказаних первинних документів сили первинного звітного документа, а відтак позбавлення покупця права на включення вартості отриманого товару до валових витрат та формування податкового кредиту.

Відповідно п. 5.1 договору оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ « Вєлєна » протягом 1 банківського дня з моменту поставки. На виконання вказаного пункту договору на рахунок ТОВ « Вєлєна » позивачем були перераховані грошові кошти на загальну суму 601 247,06 грн., що підтверджується залученими до матеріалів справи банківською випискою та платіжними дорученнями.

Щодо наявності зв'язку між фактом придбання нафтопродуктів та господарською діяльністю позивача, то судом встановлено, що довідкою з ЄДРПОУ за № 1365 від 04.08.2006 року визначено, що одним із основних видів діяльності ПВКФ «Визит» є роздрібна торгівля пальним, при цьому відповідач у акті перевірки підтверджує фактичну реалізацію нафтопродуктів через мережу АЗС, які розташовані в Херсонській області, зокрема м. Гола Пристань, пров. Козацький 1; с. Новософіївка, пров. Пограничний, що також узгоджується з пунктами розвантаження згідно товарно-транспортних накладних.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України № 334/94-ВР до валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у звязку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до абзацу четвертого підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 названого Закону, не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно п.п.11.2.1. п.11.2 ст.11 зазначеного Закону датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

- або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку;

- або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Враховуючи вищенаведені вимоги Закону України № 334/94-ВР позивачем правомірно по даті першої з подій, тобто даті оприбуткування платником податку товарів, віднесено до складу валових витрат понесені витрати з придбання у ТОВ « Вєлєна » нафтопродуктів.

Суд враховує, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Згідно ч.2 ст. 3 Закону України від 16.07.99 р. № 996-ХІУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на дані бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів (договору поставки, видаткових та податкових накладних, товарно-транспортних документів та документів, що підтверджують розрахунки за вказаною господарською операцією), суд приходить до висновку, що господарська операція між ПВКФ «Визит» та ТОВ « Вєлєна » мали реальний характер та підстав для неприйняття до заліку даних податкових накладних у відповідача не було.

Таким чином, на підставі наявних належно оформлених первинних документів податкового обліку ПВКФ «Визит» правомірно включило до складу валових витрат у перевіряємому періоді витрати по взаємовідносинам з ТОВ « Вєлєна », у звязку з чим висновки акту перевірки про порушення позивачем вимог пп.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 статті 5 Закону України № 334/94-ВР є необґрунтованими та безпідставними.

Суд також вважає, що висновки відповідача щодо неправомірного завищення позивачем податкового кредиту у сумі 100 051,91 грн. по взаємовідносинам позивача з ТОВ « Вєлєна » ґрунтуються на невірному тлумаченні законодавства, діючого на момент виникнення спірних відносин, про підтверджується наступним.

Відповідно до п.п.7.2.4. п.7.2 ст.7 Закону України № 168/97-ВР право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому ст. 9 цього Закону.

Згідно абз. 1, 3 пп. 7.2.3., пп, 7.2,4. п. 7.2. ст. 7 вказаного Закону податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках; оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг); податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом; право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Відповідно до п. 1.7. ст. 1, абз. 1 п.п., 7.4.1. п. 7.4, абз. 3 пп. 7.5.1. п. 7.5. ст. 7 цього Закону податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; датою виникнення права платника податку на податковий кредит, зокрема, вважається дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Перелік вимог, яким повинна відповідати податкова накладна, перелічені у пп. 7.2.1. п. 7.2. ст. 7 вищезазначеного Закону.

Підставою для включення відповідних сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту відповідно до п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону № 168/97-ВР є належним чином оформлені податкові накладні.

Наявність у платника податку виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства, і сплата продавцю вартості товару з ПДВ є достатніми підставами для включення таких сум до податкового кредиту. До матеріалів справи надані копії податкових накладних, виписаних ТОВ «Вєлєна» на адресу підприємства позивача № 24 від 24.06.2010 р., № 36 від 30.06.2010 р., № 49 від 01.07.2010 р., № 65 від 06.07.2010 р., № 75 від 07.07.2010 р., № 85 від 08.07.2010 р., № 98 від 09.07.2010 р., 113 від 12.07.2010 р., № 122 від 14.07.2010 р., № 128 від 15.07.2010 р., № 150 від 20.07.2010 р., № 173 від 22.07.2010 р., № 190 від 26.07.2010 р., № 209 від 30.07.2010 р., №215 від 02.08.2010 р., № 227 від 05.08.2010 р., № 223 від 04.08.2010 р., які є дійсними, тобто такими, що відповідають вимогам діючого законодавства.

Суд зазначає, що формування податкового кредиту здійснювалося позивачем за правилами, визначеними статтею 7 Закону України № 168/97-ВР, згідно з яким формування податкового кредиту залежить від документального підтвердження нарахування (сплати) податку. В результаті застосування зазначених правил, платник податку визначив дату виникнення права на включення відповідних сум податку до податкового кредиту, та відповідно - суму податку, яку він має право включити до складу податкового кредиту.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що обставини, які викладені відповідачем у акті перевірки не можливо розцінювати як порушення, передбачені пп. 7.2.3 п. 7.2 та пп.7.4.1. п.7.4. ст.7 Закону України № 168/97-ВР , оскільки, як зазначено позивачем, і даний факт не спростовано представником відповідача, на момент виконання господарських операцій, ТОВ « Вєлєна » мало статус платника податку на додану вартість і його свідоцтво платника ПДВ не було анульованими, тому товариство мало право на нарахування податку та складання податкових накладних, як особа зареєстрована в якості платника податку згідно з положеннями пп.7.2.4 п.7.2 ст.7 Закону України № 168/97-ВР. Доказом тому є довідка ДПА Херсонської області від 07.04.2011 року в якій зазначено, що ТОВ « Вєлєна » відповідно до свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість від 30.11.2009 року за № 100256779, виданого ДПІ у м. Херсоні, є платником податку на додану вартість з 30.11.2009 р. по 31.03.2011 року. Таким чином, господарські зобовязання між позивачем та ТОВ «Вєлєна» існували в період повної правосубєктності ТОВ « Вєлєна », а тому отримані позивачем податкові накладні були виписані ТОВ «Вєлєна» під час дії його Свідоцтва ПДВ. Крім цього суд зазначає, що скасування державної реєстрації ТОВ «Вєлєна» від 28.03.2011 року та анулювання свідоцтва платника ПДВ від 31.03.2011 року самі по собі не призвели до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи до моменту виключення її з державного реєстру, та не позбавляло правового значення виданих за вказаною господарською операцією податкових накладних.

Суд також не приймає до уваги доводи відповідача щодо відсутності ресурсної бази у ТОВ «Вєлєна» для здійснення господарської діяльності, оскільки його твердження є виключно декларативним і відповідач не зміг пояснити саме якими доказами підтверджується її відсутність, оскільки дослідження змін майна позивача та його контрагентів можливо шляхом проведення інвентаризацій, а не в результаті аналізу податкової їх звітності, як на це вказує відповідач в акті перевірки.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено факт придбання позивачем нафтопродуктів у ТОВ «Вєлєна» для подальшого використання у власній господарській діяльності відповідно до пп. 5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст. 5 Закону України № 334/94-ВР, а також одержання позивачем від ТОВ «Вєлєна» податкових накладних належним чином оформлених та складених особами, які мають на це право.

Із зазначеного випливає, що суму податкового кредиту позивач сформував правомірно, оскільки сплатив податок на додану вартість у ціні отриманих нафтопродуктів, а тому відповідно до законодавства у повній мірі виконав свій обовязок щодо сплати цього податку.

Щодо висновків акту про нікчемність правочинів суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як випливає зі змісту акту перевірки, висновки ДПІ про порушення позивачем за правочином, укладеним з ТОВ «Вєлєна», частин 1 та 5 ст. 203, п. 1, п. 2 ст. 215, ст. 228 ЦК України було зроблено виходячи з того, що вчинений правочин не був спрямований на настання реальних правових наслідків, суперечать інтересам держави і суспільства, а тому є нікчемними.

Суд, беручи до уваги фактичні обставини у справі та досліджені у судовому засіданні письмові документи, вважає вказані висновки відповідача помилковими та безпідставними.

Частинами 1 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 228 ЦК України (в редакції, чинній з 01.01.2011р.) визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної особи або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох із сторін в разі виконання правочину обома сторонами в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їх на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Таким чином, при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Відповідачем у ході судового розгляду справи не було надано суду належних доказів встановлення вини та умислу позивача щодо порушення публічного порядку та завдання шкоди державі. Акт перевірки не тільки не містить посилань про вину позивача, яка виразилася в намірі позивача порушити публічний порядок, а й не доводить умислу позивача на порушення публічного порядку, не містить посилання і на те, в чому таке порушення полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено, що господарське зобовязання, що відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочини ухвалюється судове рішення.

Отже, відповідач, зробивши висновок у акті перевірки про нікчемність правочинів, не міг керуватися лише припущеннями щодо фіктивності (нікчемності) укладених договорів, його позиція про те, що ці правочини очевидно суперечать інтересам держави, не підкріплені належними доказами, а саме: рішеннями суду про визнання їх такими або вироком суду про визнання вини посадових осіб позивача. Отже, будьякі умисні дії товариства, а також посадових осіб юридичної особи, стосовно ухилення від сплати податків шляхом укладення нікчемного правочину відсутні.

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, про що йдеться в акті перевірки, визначається законом як фіктивний ( ст. 234 ЦК України). Фіктивні правочини не віднесено законом до нікчемних, їх недійсність визнається тільки судом. При цьому, судові рішення про визнання правочину недійсним (нікчемним), які були укладені між позивачем та ТОВ « Вєлєна» відсутні. Не надано суду також і вироків відносно посадових осіб як вищезазначених посадових осіб контрагентів, так і посадових осіб позивача.

В ході розгляду даної справи судом встановлено, що укладений між позивачем та його контрагентом договір поставки не віднесено законом до нікчемних, іншого відповідачем не доведено, хоча, відповідно до ст. 71 КАС України він, як субєкт владних повноважень, має довести суду правомірність свого рішення.

Суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувані в даній справі рішення, не міг керуватися лише припущеннями щодо фіктивності (нікчемності) укладеного договору, а його позиція про те, що даний договір поставки суперечать інтересам держави та суспільства, не підкріплені належними доказами та рішенням суду про визнання їх такими.

За таких обставин, суд не може погодитися з висновком відповідача, викладеним у акті перевірки відносно нікчемності укладеного спірного правочину, оскільки, в силу статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або, якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставним висновок відповідача про порушення ПВКФ « Визит » п. 5.1., пп. 5.2.1., 5.2.10. п. 5.2, п.п.5.3.9 п.5.3. ст.. 5, п.п. 11.2.1. п. 11.2. ст.11 Закону України № 334/94-ВР від 28.12.1994 р., пп. 7.2.1. п. 7.2., п.п.7.4.4., 7.4.5. п.7.4 ст. 7 Закону України № 168/97-ВР та ч. 1 ст.203, 215, п.1. ст.216, ст.228 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень, тому позовні вимоги є документально та нормативно доведеними та такими, що підлягають задоволенню, а заперечення відповідача суд відхиляє як безпідставні та необґрунтовані.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 71, 159, 160163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Позовні вимоги приватної виробничо-комерційної фірми "Визит" до Державної податкової інспекції у м. Херсоні про визнання нечинним та скасування податкових повідомлень - рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.09.2011 року за № НОМЕР_2 в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем в сумі 125 259,86 грн., за штрафними санкціями - 31 314,96 грн.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.09.2011 року за № НОМЕР_1 в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем в сумі 100 207,62 грн., за штрафними санкціями - 25 051,91 грн.

Стягнути з Державного бюджету України в особі Державної податкової інспекції у м. Херсоні судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3,40 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 10 лютого 2012 р.

Суддя Дубровна В.А.

кат. 8.2.6