Справа № 812/1314/13-а
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" березня 2017 р. м. Київ К/800/36340/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів Рецебуринського Ю.Й.(судді-доповідача),

Олексієнка М.М.,

Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3 до Луганського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в Луганській області (далі - Луганський слідчий ізолятор) про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом до Луганського слідчого ізолятора, у якому просила: визнати дії посадових осіб Луганського слідчого ізолятора щодо відмови у наданні інформації про результати обстеження чоловіка ОСОБА_4 необгрунтованими і незаконними; зобов'язати надати відомості про результати обстеження ОСОБА_4 та рекомендації лікарів спеціалістів, що були проведені протягом 2012 року в межах СІЗО з додаванням копій відповідних результатів обстежень.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Справа вирішується в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відсутні клопотання всіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Судами встановлено, що 25 жовтня 2012 року ОСОБА_3 звернулась до Луганського слідчого ізолятора з заявою в якій просила видати результат висновку обстеження лікаря хірурга, проведеного ОСОБА_4 аналізу біопсії лімфатичних вузлів, який було проведено 24 жовтня 2012 року в Луганстькому обласному центрі по профілактиці та боротьбі зі СНІДом та висновок огляду та рекомендацій лікаря-дерматолога. Також просила надати реальні та правдиві документи в Краснодонський міськрайонний суд про стан здоров'я ОСОБА_4

24 грудня 2014 року позивач звернулась до відповідача з заявою про видачу висновку лікарів-спеціалістів, рекомендацій по лікуванню від 13 грудня 2012 року та висновок огляду лікаря-інфекціоніста від 30 липня 2012 року.

Луганський слідчий ізолятор листами від 31 жовтня 2012 року №350/у-290 та від 5 січня 2013 року №35/у-342 повідомив ОСОБА_3, що медична документація (консультації та рекомендації лікарів-інфекціоністів) можуть надаватися органам прокуратури, суду та слідчим, які мають відповідні повноваження.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачу не може бути надано інформацію щодо результатів обстеження та висновків огляду лікарів щодо стану здоров'я її чоловіка, оскільки відомості про результати тестування особи з метою виявлення ВІЛ, про наявність або відсутність в особи ВІЛ-інфекції є конфіденційними та становлять лікарську таємницю. Медичні працівники зобов'язані вживати необхідних заходів для забезпечення належного зберігання конфіденційної інформації про людей, які живуть з ВІЛ, та захисту такої інформації від розголошення та розкриття третім особам.

Проте, відмовляючи у задоволенні позову судами першої та апеляційної інстанції не враховано наступного.

Обгрунтовуючи позовні вимог, позивач вказувала на порушення відповідачем статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» при наданні відповіді на її заяву.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3, пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VІІ (далі - Закон №2939-VІІ) право на доступ до публічної інформації забезпечується обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону №2939-VІІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 12 Закону №2939-VІІ встановлено, що суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Відповідно до статті 13 вказаного Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють:1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Згідно статті 1 Закону №2939-VІІ публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За цим визначенням можна виокремити наступні ознаки публічної інформації: готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством; заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, публічна інформація має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків. Що стосується не суб'єктів владних повноважень, то вони можуть бути тільки розпорядниками такої інформації.

Пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Для з'ясування того, чи є інформація публічною, необхідно встановити підстави отримання чи створення запитуваної інформації з урахуванням того, що публічна інформація одержується чи створюється суб'єктами владних повноважень на виконання обов'язків, визначених чинним законодавством.

Таким чином, застосовуючи викладене до спірних правовідносин, судам необхідно встановити, що запитувана позивачем інформація у запитах від 25 жовтня 2012 року та від 24 жовтня 2012 року створена саме суб'єктом владних повноважень на виконання обов'язків, визначених чинним законодавством.

Враховуючи наведене, відмовляючи у задоволенні позову, судами попередніх інстанцій не встановлено чи є інформація щодо результатів обстеження та висновків огляду лікарів щодо стану здоров'я чоловіка позивача публічною, встановити чи є відповідач - Луганський слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби України в Луганській області суб'єктом владних повноважень, відповідно і розпорядником інформації в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді Ю.Й. Рецебуринський

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман