Справа № 500/3964/16-а
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 р.м.ОдесаСправа № 500/3964/16-а

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції: Бурнусус О.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Романішина В.Л.,

суддів: Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради, третя особа управління Державної казначейської служби України в Ізмаїльському районі Одеської області, про стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати позивачу, як інваліду ІІ групи, недоплачених сум щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2013-2016р.р., стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради на користь ОСОБА_2, згідно ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-12 від 22.10.1993р., суми недоплаченої щорічної разової грошової допомоги за 2013-2016р.р. в сумі 22941 грн.

Позов обґрунтовував тим, що в порушення ч.2 ст.2, ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», йому, як інваліду війни, щорічна разова грошова допомога за 2013-2016р.р. виплачувалася відповідачем не у повному обсязі, а на звернення з цього приводу до УПСЗ йому незаконно відмовлено у здійсненні відповідних донарахувань та виплат.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.02.2017р. адміністративний позов ОСОБА_2 в частині вимог, що стосуються стягнення щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2013-2015р.р., залишено без розгляду.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.02.2017р. позов залишено без задоволення.

Приймаючи вказану постанову суд першої інстанції дійшов висновку, що у 2016 році позивачу разову грошову допомогу до 5 травня правомірно виплачено в розмірі 2600 грн. відповідно до постанови КМУ №141 від 02.03.2016р. «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань».

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що прийнята із порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради та стягнути з відповідача на його користь 6440 грн. недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено п.26 розділу 4 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, а також п.11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», яким Кабінету Міністрів України не надано права встановлювати в 2016 році розмірів виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду сторони в судове засідання не прибули, а тому на підставі п.2 ч.1 ст.197 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є інвалідом війни ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів.

В 2016 році до 5 травня Управлінням праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради позивачу здійснено виплату щорічної разової грошової допомоги в розмірі 2600 грн. згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №141 «Про деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Вважаючи таку виплату незаконною та з посиланням на те, що її розмір, відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», повинен становити вісім мінімальних пенсій за віком, ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог дійшов висновку, що дії відповідача по виплаті в 2016 році позивачу разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому постановою КМУ від 02.03.2016р. №141, не містять порушень вимог чинного законодавства, оскільки з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014р. №79-VIII повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня надано Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

На час виникнення спірних відносин діяла редакція частини п'ятої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою щорічно до 5 травня інвалідам ІІ групи виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Згідно ст.17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджету.

Відповідно до ч.2 ст.4 Бюджетного кодексу України, Бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Законом України від 28.12.2014р. №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набув чинності 01.01.2015р., розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014р. №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

На час розгляду та вирішення справи зазначені норми Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» у встановленому порядку такими, що не відповідають Конституції України не визнані.

За наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, слід застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент спірних правовідносин. Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014 р. №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» прийнятий пізніше Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», то у даному випадку, підлягають застосуванню саме норми Закону України від 28.12.2014 р. № 79-VIII, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

02 березня 2016 року, на виконання приписів Бюджетного кодексу України, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №141 «Про деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», якою, серед іншого, встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у розмірі, зокрема, інвалідам війни II групи - 2600 гривень.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання протиправними дій Управління праці та соціального захисту населення Ізмаїльської міської ради щодо виплати позивачу разової грошової допомоги до 5 травня в 2016 році, як інваліду війни ІІ групи, у розмірі 2600 грн., оскільки вказана виплата здійснена відповідно до положень Бюджетного кодексу України та у розмірі, встановленому постановою КМУ від 02.03.2016р. №141. Відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абз. 8 п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012р. №3-рп/2012 нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Таким чином, у вказаному Рішенні Конституційний суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Закріплений у ст.8 КАС України принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка, відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права в Україні. В Рішенні Європейського суду від 3 червня 2014 року (справа Суханов та Ільченко проти України) суд зауважив на змінюваність законодавства про соціальне забезпечення, а також наголосив на тому, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення та не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати в певному розмірі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі про Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державі, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта, серед іншого, на постанову Верховного Суду України від 10.02.2016р. у справі №21-6508а15 з огляду на неоднаковість правових норм, які регулюють спірні відносини у даній адміністративній справі порівняно із тими, висновок щодо застосування яких міститься у вказаній постанові ВСУ. Спір у зазначеній справі стосувався перерахунку і виплати грошової допомоги до 05 травня за 2014 рік. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суди першої та апеляційної інстанцій, з висновками яких погодився Верховний Суд України, виходили з того, що вказана допомога була виплачена у квітні 2014 року у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України, а той час як повноваження щодо визначення розмірів деяких соціальних виплат були делеговані Кабінету Міністрів України лише з серпня 2014 року. У даному ж випадку, повноваження щодо встановлення розміру окремих соціальних виплат надані КМУ з 01.01.2015р. і на час виплати позивачу щорічної разової допомоги зазначена правова норма була чинною.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, здійснюючи позивачеві виплату допомоги до 5 травня за 2016 рік, діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

Шляхтицький О.І.