Справа № 2а-10776/12/1370
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2017-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2017 року м. Київ К/800/12815/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайла О.М.
СуддівБорисенко І.В.
Олендера І.Я.
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів в Львівській області

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2014 року

у справі №2а-10776/12/1370

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо - господарський центр «Піраміда»

до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів в Львівській області

про скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо - господарський центр «Піраміда» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів в Львівській області (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень - рішень.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 10 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2014 року, задовольнив адміністративний позов. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 10 грудня 2012 року №/19082, №000422320/19284 та №/19085. Стягнув з Державного бюджету України на користь позивача судовий збір у розмірі 2 146,00 грн.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Позивач надіслав на адресу суду касаційної інстанції письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача, за змістом яких просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Уповноважені особи контролюючого органу провели планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 30 червня 2012 року, про що склали акт від 23 листопада 2012 року №183/22-40/13821804, яким встановили порушення позивачем вимог підпункту 5.3.9 пункту 5.3, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пункту 149.1 статті 149, пунктів 138.2, 138.8 підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 44.3 статті 44, підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, у результаті чого позивачем занижено податок на прибуток у розмірі 466 781,00 грн.; пункту 194.1 статті 194, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.4, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, пунктів 201.1, 201.4, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість в сумі 47 510,00 грн. та завищено залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (рядок 24 Декларації) у розмірі 101 401,00 грн.

За результатами перевірки контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення від 10 грудня 2012 року №/19082, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 550 849,75 грн., з яких основний платіж - 466 781,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - 84 068,75 грн.; податкове повідомлення-рішення від 10 грудня 2012 року №/19084, яким збільшив суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 58 305,00 грн., з яких 47 510,00 грн. - основний платіж, 10 795,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції та податкове повідомлення-рішення від 10 грудня 2012 року №0/1985, яким зменшив розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 101 401,00 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень слугував висновок контролюючого органу про безпідставне включення позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту вартості товарів (робіт, послуг), отриманих від ТОВ «Укрспецпромресурс», ТОВ «УПК-Аудит ЛТД», АО «Юрконс» за правочинами, виконання яких не спричиняє реального настання правових наслідків.

Вказані висновки контролюючого органу ґрунтуються на актах перевірки контрагентів позивача та наявної податкової інформації, за змістом якої не встановлено реальності здійснення фінансово-господарської діяльності з контрагентами по ланцюгу постачання у перевіряємий період. Крім того, в акті перевірки податковий орган посилається на відсутність у контрагентів позивача трудових ресурсів, виробничого обладнання, транспортного та торгівельного обладнання, сировини, матеріалів для здійснення основного виду діяльності, що унеможливлює здійснення господарської діяльності.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з відсутності порушень у діях позивача вимог податкового законодавства при формуванні складу валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським операціям з придбання товарів (робіт, послуг) у зазначених контрагентів.

Як вбачається з матеріалів справи, у перевіряємий період між позивачем (постачальник) та ТОВ «Укрспецпромресурс» (покупець) укладено договір поставки від 20 червня 2011 року №110620, за змістом якого постачальник зобов'язався у порядку і на умовах, визначених у договорі, поставити запасні частини до турбогенераторів виробництва ВАТ«Силові машини» Росія, для ВП «Запорізька АЕС», ВП «Рівненська АЕС», ВП «Южно-Українська АЕС» та ВП «Хмельницька АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов'язався у порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Відповідно до положень пункту 5.2 вказаного договору, поставка продукції здійснювалась автотранспортом постачальника на умовах DDP на склад Запорізького, Рівненського, Южно-Українського та Хмельницького відділення ВП «Складське господарство» ДП НАЕК «Енергоатом».

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на виконання даного договору позивачем був укладений контракт від 05 липня 2011 року №05030856/ з ВАТ «Силові машини» (Росія), щодо імпорту запасних частин для обладнання атомних станцій та договір транспортної експедиції від 24 лютого 2012 року №20120224-БГСПБ з ТОВ «Бедфорд Груп СПб» щодо організації перевезень та транспортно-експедиційного обслуговування перевезень запасних частин придбаних у ВАТ «Силові машини».

На підставі вказаного контракту ВАТ «Силові машини» (Росія) поставило позивачу запасні частини до турбогенераторів на загальну суму 2 416 996,00 рублів.

Фактичне виконання вказаних господарських відносин підтверджується наявними у матеріалах справи копіями ВМД від 28 березня 2012 року №209160000/2012/03869 та №209160000/2012/03873. Оплата поставленого товару була здійснена повністю, що підтверджується первинними документами та вказано у самому акті перевірки. Транспортування товарів на склад позивача підтверджується CMR 0405253, CMR 0405251, актом (звітом) наданих послуг від 29 березня 2012 року №133-134, платіжним дорученням від 09 квітня 2012 року №2.

У подальшому, одержані від ВАТ «Силові машини» запасні частини на виконання договору поставки від 20 червня 2011 року №110620 були поставлені позивачем ТОВ «Укрспецпромресурс», про що свідчить договір-заявка від 30 березня 2012 року №105 про надання транспортно-експедиційних послуг по автоперевезенню вантажів, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 02 квітня 2012 року №ГА-105, товарно-транспортна накладна від 30 березня 2012 року, накладна на перевезення від 30 березня 2012 року №30/03/02, договір оренди автомобіля від 31 липня 2009 року, товарно-транспортна накладна від 03 квітня 2012 року, накладна на перевезення від 03 квітня 2012 року № 03/04/01, товарно-транспортна накладна від 03 квітня 2012 року, накладна на перевезення від 03 квітня 2012 року №03/04/02, платіжне доручення від 05 квітня 2012 року №139.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Укрспецпромресурс» здійснена попередня оплата отриманої продукції в сумі 1 081 165,58 грн. По факту попередньої оплати позивачем були виписані податкові накладні від 22 липня 2011 року №3, від 26 липня 2011 року №4 та від 14 березня 2012 року №4.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, суми податку на додану вартість були включені позивачем до складу податкових зобов'язань у липні 2011 року та березні 2012 року, про що свідчать податкові декларації з податку на додану вартість за липень 2011 року та березень 2012 року.

По факту поставки було здійснене коригування виписаних податкових накладних у зв'язку з уточненням (зміною) номенклатури поставки. Вищевказані документи були включені до єдиного державного реєстру податкових накладних, а суми податку на додану вартість були включені до складу податкових зобов'язань позивача у березні 2012 року, що підтверджується поданою податковою декларацією по податку на додану вартість за березень 2012 року.

Висновки податкового органу про зайве включення позивачем до складу фінансових витрат суму 417 729,00 грн. як відсотки за користування позикою та суми наданих аудиторських та консультаційних послуг, відповідно, 15 000,00 грн. та 101 400,00 грн., спростовує укладений позивачем з ЗАТ «Компанія з управління активами «Карпати-Інвест» договір позики від 02 вересня 2009 року №1П-3 та відомості нарахування відсотків за позикою по угоді від 02 вересня 2009 року №1П-3 за період квітень-грудень 2011 року, що підтверджує правомірність віднесення до складу витрат сум сплачених позивачем в якості процентів за користування позикою.

Крім того, у перевіряємий період між позивачем та ТОВ «УПК - Аудит ЛТД», був укладений договір від 01 лютого 2011 року №12-1993 про надання аудиторських консультаційних послуг, про фактичне виконання якого свідчить копія акту наданих аудиторських послуг від 05 травня 2011 року №5-1993 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору від 10 вересня 2010 року укладеного між позивачем та адвокатським об'єднанням «Юрконс», останнє взяло на себе зобов'язання щодо надання правових послуг: консультацій з юридичних питань, пов'язаних зі здійсненням позивачем господарської діяльності; складання процесуальних документів, звернень, заяв, скарг тощо в інтересах позивача, представництва інтересів замовника в усіх державних органах, правоохоронних органах України, Генеральній прокуратурі України та її територіальних підрозділах, приватних і громадських установах; представництва інтересів позивача в судових органах України усіх юрисдикцій всіх інстанцій, про фактичне виконання якого свідчить копія акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 26 грудня 2011 року №YK-0000027, який засвідчив виконання умов договору.

Також, судом першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано не взято до уваги твердження відповідача про зайве включення позивачем до складу адміністративних витрат заробітної плати з відповідними нарахуваннями працівників, які здійснюють операції із проведенням ремонтно-монтажних робіт на атомних станціях на суму 821 715,65 грн. до уваги не беруться, оскільки відповідно до наданих суду документів, зокрема, відомостей про нарахування та виплату заробітної плати, штатного розкладу, наказів по особовому складу виробничого персоналу, наказів по особовому складу адміністративного персоналу, регістрів бухгалтерського обліку та ін. встановлено, що позивачем на рахунок 92, у відповідні періоди, відносилась заробітна плата та нарахування на неї саме адміністративного персоналу, а заробітна плата та нарахування на неї спеціалістів, зайнятих на ремонтах, відносилась позивачем на рахунок 23.

З огляду на те, що спірні правовідносини щодо формування позивачем валових витрат виникли у період з 2011 року по 2012 рік, застосуванню підлягають як норми Податкового кодексу України, так і норми Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Так, відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 вказаного Закону встановлено, що до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно із нормою абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі не дозволяється (пункту 5.10 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»).

Аналогічні правові норми містять пункт 138.2 статті 138 та підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України.

Згідно з абзацу г) підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України, до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності.

До складу інших витрат включаються: фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) (підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України).

Зміст вказаних норм дає підстави стверджувати, що до складу витрат включаються витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за позикою) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку, що в даному випадку судами попередніх інстанцій встановлено з підтвердженням матеріалів справи.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього ж Закону визначено, що первинний документ як документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, виходячи з вказаних норм податкового законодавства, до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач сформував валові витрати на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, отриманих від вказаних контрагентів, та у зв'язку з оплатою вартості придбаних товарів (робіт, послуг), що відповідає наведеним вимогам законодавства.

Також, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту з ПДВ за результатами господарської діяльності з вказаними контрагентами за спірний період, виходячи з наступного.

У відповідності до приписів підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкових накладних, виданих йому підприємством-контрагентом, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарської операції.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами підпунктів 200.1, 200.2, 200.3 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

За приписами пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то, залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Обставини щодо фактичності здійснення господарських операцій з придбання у контрагента товарів (робіт, послуг), на які платник податку посилається як на підставу виникнення у нього права на включення нарахованого (сплаченого) податку на додану вартість до податкового кредиту та відповідно права на бюджетне відшкодування такого податку, відповідачем не спростовано.

При цьому, судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено, що включення позивачем до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплаченої у ціні отриманих товарів (робіт, послуг) на підставі податкових накладних, оформлених у відповідності до вимог законодавства, свідчить про правомірність формування податкового кредиту спірного періоду.

Крім того, укладені договори не визнані у встановленому законом порядку недійсними, інших відомостей, які б свідчили, зокрема, про необґрунтоване завищення позивачем суми витрат та податкового кредиту, відповідачем до суду не надано, а судами попередніх інстанцій таких обставин не встановлено.

У даному випадку, у матеріалах справи наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами, які складені за результатами проведених операцій з дотриманням вимог законодавства і містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою. Фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність віднесення відповідних сум до складу валових витрат та податкового кредиту відповідно до первинних бухгалтерських документів та податкових накладних, які виписані на виконання умов вказаних договірних відносин.

Також, колегія суддів зазначає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентом правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Висновки податкового органу, які стали підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, про неправомірність формування валових витрат та податкового кредиту ґрунтуються на підставі лише тих даних, які містяться в інформаційних базах відповідача, без врахування первинних документів, що підтверджують фактичне здійснення операцій позивача із зазначеними контрагентами.

Зважаючи на встановлення судами попередніх інстанцій факту документального підтвердження формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за результатом здійснення господарської діяльності з ТОВ «Укрспецпромресурс», ТОВ «УПК-Аудит ЛТД», АО «Юрконс», а також використання придбаного товару підприємством у власній господарській діяльності, контролюючим органом безпідставно донараховано податкові зобов'язання.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

За встановлених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів в Львівській області залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2014 року у справі №2а-10776/12/1370 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Борисенко І.В.
Олендер І.Я.