Справа № 739/1948/16-а
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 739/1948/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Наполова М.І.
Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Желтобрюх І.Л.

за участю секретаря судового засідання: Панчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві, у порядку ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційну скаргу відповідача - Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на постанову Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пан-Сервіс» до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про визнання нечинним рішення,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Пан-Сервіс», звернулись до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просили визнати нечинним рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області №143 від 02 червня 2016 року «Про обмеження реалізації алкогольних, слабоалкогольних напоїв та пива на території міста Новгород-Сіверський».

Постановою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2017 року адміністративний позов - задоволено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження провадженні у справі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України, визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно зі ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі: 1) якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства; 2) якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом; 3) якщо сторони досягли примирення; 4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами; 5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі.

Апелянтом не наведено обставин, передбачених ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які можуть бути підставою для закритті провадження у даній справі.

Вимоги апеляційної скарги Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області вмотивовані порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта на те, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу - є підставами для скасування постанови першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову суду першої інстанції змінити у частині розподілу судових витрат, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції в разі правильного вирішення по суті справи чи питання, проте із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 червня 2016 року дев'ятою сесією VII скликання Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області прийнято рішення №143 від 02 червня 2016 року «Про обмеження реалізації алкогольних, слабоалкогольних напоїв та пива на території міста Новгород-Сіверський».

Вважаючи, що зазначеним рішенням порушено його права та законні інтереси, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, звернення до адміністративного суду є способом захисту порушених прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних відносинах.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06 березня 2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень КАС України під час розгляду адміністративних справ», право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин у яких буде застосовано цей акт. Тобто, особа (позивач) повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта.

Згідно з абз. 5-6 п. 1 Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України №791/11/13-10 від 01 червня 2010 року, нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері виконавчої влади, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Другу групу актів за критерієм юридичної природи складають індивідуальні акти. Останні стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

З'ясування цієї обставини має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки нормативно-правові акти можуть бути оскаржені широким колом осіб (фізичних та юридичних), яких вони стосуються. Індивідуальні ж акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені.

Для віднесення акту до категорії нормативно-правових необхідно співпадання водночас сукупності ознак, таких як: поширення на всю територію України, вміст норм права, неодноразове застосування, поширення дії акту на невизначене коло осіб.

Сторонами не заперечується, що оскаржуваним рішенням відповідача, зокрема п. 1, 2, вирішено: обмежити торгівлю алкогольними, слабоалкогольними напоями та пивом на території міста Новгород-Сіверський у стаціонарних об'єктах торгівлі, малих архітектурних формах та у закладах торгівлі, розміщених в окремих будівлях, крім закладів ресторанного господарства, шляхом заборони їх реалізації у період з 22.00 години вечора до 07.00 години ранку щоденно, враховуючи вихідні дні та свята; дія цього рішення поширюється на всіх суб'єктів господарювання на території міста Новгород-Сіверський незалежно від форм власності, які зареєстровані в установленому порядку та мають ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, отриману згідно з вимогами законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач здійснює роздрібну торгівлю алкогольними напоями, що підтверджується ліцензією серії АА №100413, строк дії: з 01 березня 2016 року по 28 лютого 2017 року, місце торгівлі: магазин «ЯрМак» Новгород-Сіверський район, м. Новгород-Сіверський, вул.. Шевченка, 21-а.

Отже, дія оскаржуваного рішення безпосереднього поширюється на позивача, встановлює правила здійснення останнім господарської діяльності.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у позивач має право на оскарження рішення відповідача, відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обмеження щодо продажу пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів встановлено положеннями статті 153 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Частиною 3 ст. 153 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» передбачено, що на час проведення масових заходів сільські, селищні та міські ради в межах відповідної адміністративної території можуть заборонити або обмежити продаж пива (крім пива у пластиковій тарі), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та куріння тютюнових виробів.

Таким чином, місцева рада не має повноважень самостійно встановлювати постійну, а не на час проведення масових заходів, заборону продавати алкогольні, слабоалкогольні напої та тютюнові вироби, у тому числі на певних територіях чи у певні години доби.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 21 січня 2016 року у справі 601/1769/14-а.

Відповідно до пп. 4 п. «б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо встановлення за погодженням з власниками зручного для населення режиму роботи розташованих на відповідній території підприємств, установ та організацій сфери обслуговування незалежно від форм власності.

За змістом вказаної норми виконавчі органи рад мають повноваження за погодженням з власниками встановлювати режим роботи об'єктів сфери обслуговування.

Проте, вказане повноваження стосується встановлення (лише за погодженням з власником) саме режиму роботи самого об'єкта сфери обслуговування, тобто розподілу робочого часу протягом відповідного календарного періоду (дня, тижня, місяця, року), але не встановлення заборони чи обмеження на продаж певних товарів.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно з ч. 1 ст.19, ч. 3 ст. 18 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.

Органам державної влади та органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам забороняється приймати акти та вчиняти дії, які усувають конкуренцію або необґрунтовано сприяють окремим конкурентам у підприємницькій діяльності, чи запроваджують обмеження на ринку, не передбачене законодавством.

Відповідно до ч. 4 ст. 23, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 43 Господарського кодексу України незаконне втручання органів та посадових осіб місцевого самоврядування у господарську діяльність суб'єктів господарювання забороняється. Не допускається видання правових актів органів місцевого самоврядування, якими встановлюються не передбачені законом обмеження щодо обігу окремих видів товарів (послуг) на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, рішення рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області №143 від 02 червня 2016 року «Про обмеження реалізації алкогольних, слабоалкогольних напоїв та пива на території міста Новгород-Сіверський» прийняте за відсутності відповідних повноважень, оскільки встановлює не передбачені законодавством України обмеження щодо обігу окремих видів товарів та послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року № 2а-24/10.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 244 2Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів зазначає, що у даній справі відсутні підстави для відступлення від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року № 2а-24/10.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для визнання нечинним рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області №143 від 02 червня 2016 року «Про обмеження реалізації алкогольних, слабоалкогольних напоїв та пива на території міста Новгород-Сіверський».

Крім іншого, в абз. 3 резолютивній частині постанови суду першої інстанції вирішено питання розподілу судових витрат: стягнути з Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пан-Сервіс» 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) гривень судового збору та 1 000 (одну тисячу) гривень на відшкодування витрат на правову допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст.. 87 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Правова допомога Товариству з обмеженою відповідальністю «Пан-Сервіс» надавалась Адвокатським бюро Владислава Костюченка на підставі договору про надання правової допомоги від 30 листопада 2016 року.. У пп. 3.1. п.3 зазначеного договору встановлено, що за правову допомогу, передбачену в пп.1.2., п. 1.3. Замовник сплачує Адвокатському бюро гонорар у розмірі 1 000 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу: у судовому засіданні; під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Проте положеннями Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено, що види правової допомоги, які підлягають компенсації можуть встановлюватися або обмежуватися іншими законами, тим більш законом, що визначає не види правової допомоги, а граничний розмір їх компенсації.

Отже, перелік видів платної правової допомоги, наведений в Законі України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», не є вичерпним, а є лише переліком видів платної правової допомоги, відносно яких встановлено граничний розмір компенсації.

Натомість, у матеріалах справи відсутні відомості про те, які види платної правової допомоги надавались позивачу, не вказано їх вартість та час виконання. Зазначене унеможливлює встановлення відповідності суми витрат на правову допомогу вимогам ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Відомостями на підставі яких встановлюється перелік послуг та їх вартість є розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.

Приписами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції в разі правильного вирішення по суті справи чи питання, проте із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті, проте дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу.

Суд звертає увагу апелянта на те, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України резолютивна частина постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Так, в силу положень ст.. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2017 року набирає законної сили 20 березня 2017 року.

Керуючись ст.ст. 160, 196, 201, 205, 207, 212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на постанову Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2017 року - задовольнити частково.

Постанову Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2017 року - змінити, виклавши абз. 3 у такій редакції: «Стягнути з Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пан-Сервіс» 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) гривень судового збору. У задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.».

У решті постанову Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів, відповідно до вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 20.03.2017

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

І.Л. Желтобрюх

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Безименна Н.В.

Желтобрюх І.Л.