Справа № 804/7297/16
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 р. Справа № 804/7297/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турової О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не вирішення питання припинення (розірвання) контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 18.05.2015р. між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тимчасового виконуючого обов`язки командира Військової частини Польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Військову частину Польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України припинити (розірвати) контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений 18.05.2015р. між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тимчасового виконуючого обов`язки командира Військової частини Польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не звільнення позивача з військової служби у зв`язку із поданим рапортом про звільнення в запас через закінченням строку дії контракту. Також позивач зазначає про неналежне виконання Міністерством оборони України умов контракту, зокрема щодо ненадання житла або компенсації за житло, ненадання матеріального забезпечення у повному обсязі.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду клопотання, в якому просив здійснити розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження.
Відповідач адміністративний позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких посилався на безпідставність тверджень позивача щодо неналежного виконання командуванням військової частини умов контракту. Крім того, відповідач зазначав, що згідно п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час особливого періоду, а саме з моменту оголошення мобілізації до часу визначеного пунктами 2 (під час воєнного стану) або 3 (після прийняття рішення про демобілізацію) цієї частини, звільнення військовослужбовців з військової служби за контрактом у зв`язку з закінченням контракту не передбачено.
Представник відповідача у судове засідання також не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Зважаючи на приписи ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України, а також на строки розгляду адміністративних справ, встановлені ст.122 КАС України, суд розглянув дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами, оскільки не вбачає потреби заслуховувати свідків та експертів.
Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про те, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що 18.05.2015р. позивач уклав з Міністерством оборони України в особі ТВО командира Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України.
Пунктом три вищевказаного контракту визначено, що він є строковим та укладається на термін до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.
В пункті чотири цього контракту зазначено, що сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами (для короткострокового контракту недійсний).
Так, з довідки від 07 липня 2016 року №3609 слідує, що ОСОБА_1 в період з 25.05.2015р. по 11.03.2016р. брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі с. Тоненьке, с. Піски, с. Водяне, с. Первомайськ згідно з наказами командира Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 №122 від 25.05.2015р. та №65 від 11.03.2016р.
30 березня 2016 року позивач подав рапорт до відповідача про намір звільнення в запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту, на який відповідь відповідач не надав.
26 липня 2016 року позивачем було подано рапорт, в якому останній просив надати йому і його сім`ї, яка виявляє бажання мешкати за місцем служби позивача належне житло, або відповідну компенсацію на придбання житла. Відповідь на зазначений рапорт відповідачем надано не було.
30 липня 2016 року позивач подав рапорт (вх. №4561) про розірвання контракту від 18.05.2015р. у зв`язку із неналежним виконанням Міністерством оборони України умов контракту, а саме: ненадання житла, або компенсації на житло та ненадання матеріального забезпечення у повному обсязі.
На вищевказаний рапорт відповідачем надано відповідь від 31.08.2016р. №2436, в якій, зокрема, зазначалося, що оскільки в країні запроваджений особливий період, то звільнення військовослужбовців від військової служби в цей час здійснюється за переліком підстав, що визначений ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Також в наданій відповіді відповідач посилався на необґрунтованість та безпідставність звернень позивача з рапортами до командира Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 про надання останньому житла або компенсації за житло, компенсації за піднайом житла за місцем проходження військової служби та надання матеріального забезпечення в повному обсязі.
Таким чином, відповідачем в особі командира Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 не допущено бездіяльності щодо розгляду порушеного позивачем питання, а, навпаки, розглянуто рапорт ОСОБА_1 відносно звільнення з військової служби та за результатами такого розгляду відмовлено в оформленні документів на звільнення позивача з військової служби листом від 31.08.2016р. №4066.
З огляду на означене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Військової частини польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не вирішення питання припинення (розірвання) контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 18.05.2015р. між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тимчасового виконуючого обов`язки командира Військової частини Польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 .
З урахуванням означеного, перевірці судом підлягає саме питання правомірності відмови у звільнені позивача.
Розглядаючи означені позовні вимоги, суд зважає на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 1,2,4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності; проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку(за контрактом) або за призовом; порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з вказаним Законом для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються строки військової служби в календарному обчисленні.
Пунктом «б» частини 6 статті 23 Закону №2232-XII встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється щодо військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.
За загальним правилом пункту «а» частини 6 статті 23 цього Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Відповідно до пункту 2 частини 9 статті 23 Закону №2232-XII у разі настання особливого періоду, для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Частиною 3 статті 23 Закону №2232-XII передбачено, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію; для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців.
Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Частина 8 статті 26 Закону №2232-XII передбачає підстави звільнення військовослужбовців під час особливого періоду:
- з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 та 3 (пункт 1),
- воєнного стану(пункт 2),
- після прийняття рішення про демобілізації (пункт 3).
Аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те , що закінчення дії строку контракту є підставою для його розірвання у тому випадку, якщо не було виявлено бажання військовослужбовця укласти новий контракт, при цьому в односторонньому порядку продовження дії строку контракту на проходження військової служби понад встановлений контрактом строк можливо лише виключно у разі настання особливого періоду.
На думку суду, особливості продовження строку військової служби та підстав звільнення з військової служби є підставою виникнення цього спору та пов`язано із початком та закінченням особливого періоду, а також питанням чи у всіх випадках оголошення мобілізації в подальшому прийматиметься рішення про демобілізацію.
Визначення особливого періоду надано в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та в Законі України «Про оборону України».
Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону України «Про оборону України» передбачає, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім цього, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації.
Мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Таким чином, відповідно до вищезазначених норм права, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а у випадку оголошення війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Суд зазначає, що в розглянутому періоді в Україні не оголошено воєнний час, отже й, відсутні підстави для вирішення питання про переведення економіки, органів влади, юридичних осіб та військових формувань в умови мирного стану (часу), а саме - демобілізації.
Виконуючим обов`язки Президента України 17.03.2014р. видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, яким оголошено та проведено частково мобілізацію протягом 45 діб, цей указ набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №1126-VII від 17.03.2014р., який набрав чинності 18.03.2014р.
Указом Виконуючого обов`язки Президента України №454/2014 від 06.05.2014р. «Про часткову мобілізацію» оголошено та проведено часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №1240-VII від 06.05.2014р., який набрав чинності 07.05.2014р.
Указом Президента України №607/2014 від 21.07.2014р. «Про часткову мобілізацію» оголошено та проведено часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №1595-VII від 22.07.2014р., який набрав чинності 24.07.2014р.
Указом Президента України №15/2015 від 14.01.2015р. «Про часткову мобілізацію» оголошено та проведено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №113-VIII від 15.01.2015р., який набрав чинності 20.01.2015 р.
Враховуючи вищезазначені Укази, особливий період, визначення якого наведено в статтях 1 Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України», в Україні діяв з 18.03.2014р. по 02.05.2014р., з 07.05.2014р. по 21.06.2014р., з 24.07.2014р. по 07.09.2014р., з 20.01.2015р. по 22.08.2015р.
Як зазначалося вище, позивачем було укладено строковий контракт на термін до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.
З урахуванням означеного, позивач міг скористатися своїм правом на розірвання контракту через закінчення строку його дії, передбаченого пунктом 4 контракту, у періоді після закінчення часткової мобілізації та до часу початку нової хвилі мобілізації.
Відповідно до ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
З огляду на наведене, а також з метою повного захисту прав та законних інтересів позивача суд вважає за необхідним визнати протиправним та скасувати рішення командира Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 , яке оформлене листом від 31.08.2016р. №2436, про відмову в оформленні документів на звільнення ОСОБА_1 , оскільки, як зазначалося раніше, позивач 30.03.2016р. та 30.07.2016р. звертався до позивача з рапортами про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту та не належне виконання Міністерством оборони України умов контракту, а тому у відповідача - військової частини були відсутні правові підстави для відмови у звільненні позивача з військової служби у запас за його рапортом у зв`язку із закінченням строку контракту.
Також суд для захисту прав позивача вважає необхідним зобов`язати Військову частину - Польова пошта НОМЕР_1 оформити документи на звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 18.05.2015р.
Щодо заявленої позовної вимоги про розірвання контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 18.05.2015р., то суд відмовляє у її задоволенні, оскільки до компетенції суду не відноситься розірвання контракту, а адміністративний суд є судом права, а не факту. Вирішивши питання про розірвання контракту суд прийняв би на себе дискреційні повноваження сторін договору.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення командира Військової частини - Польова пошта НОМЕР_1 , яке оформлене листом від 31.08.2016р. №2436, про відмову в оформленні документів на звільнення ОСОБА_1 .
Зобов`язати Військову частину - Польова пошта НОМЕР_1 оформити документи на звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 18.05.2015р.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Турова