Справа № 814/1429/16
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 р.м. ОдесаСправа № 814/1429/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Князєв В.С.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Вербицької Н.В.

За участю: секретаря - Брижкіної І.О.

представника апелянта - ОСОБА_2 (довіреність від 01.02.2017 року)

представника позивача - ОСОБА_3 (довіреність від 03.05.2016 року)

представника відповідача - Петрухіна Д.А. (довіреність від 11.01.2017 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Казанківської виправної колонії (№ 93) на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Казанківської виправної колонії (№ 93), Управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області про визнання неправомірною бездіяльності, стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, премії, одноразової грошової допомоги та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень до позову, просив визнати неправомірною бездіяльність Управління державної пенітенціарної служби України у Миколаївській області по невиплаті ОСОБА_5 компенсації за не використану відпустку, середнього заробітку за час затримки в розрахунку, не до нарахованої та не виплаченої премії та одноразової грошової допомоги; стягнути з Управління державної пенітенціарної служби України у Миколаївській області на користь ОСОБА_5: компенсацію за не використану відпустку 5221,20 грн., середнього заробітку за час затримки в розрахунку 25583,88 грн., одноразову грошову допомогу 10529,12 грн.; зобов'язати Управління державної пенітенціарної служби України у Миколаївській області донарахувати та виплатити ОСОБА_5 премію у розмірі 6950,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до Наказу № 60 о/с від 10.05.2016 року позивач буз звільнений у запас Збройних Сил України за п. 7 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). На час звільнення за позивачем рахувалась не використана відпустка, яка становила 10 днів за 2015 рік та 20 днів за 2016 рік. Однак, при звільненні відповідач не здійснив компенсацію за невикористану відпуску, в тому числі не здійснив нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні та стандартного грошового розміру щомісячної премії. Разом з цим, позивач вважає, що у зв'язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні зі служби відповідач має сплатити середній заробіток за час його затримки.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Суд стягнув з Казанківської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області (№ 93) на користь ОСОБА_5 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3705,26 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 18154,50 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в сумі 10529,12 грн. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

В апеляційній скарзі Казанківська виправна колонія Управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області (№ 93), посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить судове рішення скасувати в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_5 з 28.12.2004 року проходив службу в органах та установах Кримінально-виконавчої служби.

Наказом управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області від 10.05.2016 року №60 о/с позивача звільнено у запас ЗС України за ст. 77 п. 7 (за власним бажанням) з посади помічника начальника установи (з питань залучення засуджених до праці та трудової адаптації) Казанківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області (№93) з 4 травня 2016 року.

Вислуга років позивача на день звільнення в календарному обчисленні становила 22 роки 8 місяців 19 днів (з них у КВС: 11 років 4 місяці 6 днів); пільговому обчисленні: 26 років 6 місяців 1 день.

Однак, при звільненні відповідач не здійснив розрахунок позивача у повному обсязі, а саме не здійснив компенсацію за невикористану відпуску, не виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні та стандартного грошового розміру щомісячної премії.

Також, позивач зазначає, що не проведення вказаних виплат в установлені строки, призвело до затримки цього розрахунку, яка має бути компенсована позивачу згідно вимог чинного законодавства.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції встановив, що доводи позивача про не проведення відповідачем розрахунку грошового забезпечення у повному обсязі знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та не спростовані відповідачем, у зв'язку із чим суд вбачав всі підстави для відновлення порушених прав та інтересів позивача шляхом стягнення з установи на його користь компенсації за невикористану відпустку в сумі 3 705,26 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 18 154,5 грн., одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в сумі 10 529,12 грн.

Разом з цим, оскільки премія не входить до складу основної заробітної плати та не є обов'язковим платежем, преміювання працівника здійснюється відповідним керівником органу на власний розсуд та з урахуванням певних обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання неправомірною бездіяльності щодо преміювання позивача та стягнення цих сум, задоволенню не підлягають.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Порядок проходження служби та грошового забезпечення начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України регулюються спеціальними законодавчими нормативно - правовими актами, такими як Закони України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та «Про Національну поліцію», постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2011 року №1294 та Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07.10.2009 року №222.

У відповідності до абз. 3 ч. 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і родового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисну, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При вирішенні спору, суд першої інстанції вірно врахував, що вислуга років на день звільнення позивача в календарному обчисленні складає 22 роки 8 місяців 19 днів.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача одноразової грошової допомоги при звільненні та ці висновки у повній мірі відповідають абз. 3 п. 10 Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393.

Суд першої інстанції в силу ч. 3 ст. 112 КАС України вірно надав оцінку беззаперечним з боку відповідача довадам позивача щодо бездіяльності установи у виплаті одноразової грошової допомоги у сумі 10 529,00 грн. при розрахунку під час звільнення та дійшов вірного висновку про задоволення позову в цій частині.

У відповідності до вимог п. 17 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07.10.2009 року № 222, відповідачем зроблено розрахунок компенсації за невикористану позивачем відпустку.

Так, загальна сума компенсації становить 3705,26 грн., яка відповідає нормам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 року №100.

Таким чином, оскільки у день звільнення відповідач не здійснив ці виплати у повному обсязі і вказані обставини не заперечуються відповідачем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив протиправну бездіяльність установи та наявність підстав для стягнення вказаних коштів на користь позивача.

Також, суд першої інстанції правильно вказав на наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки, як встановлено судом, відповідач не здійснив повного розрахунку з позивачем, звільняючи його з 04.05.2016 року.

Такі висновки суду узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, зокрема, із ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, якою встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Також, при вирішенні спору, суд першої інстанції надав вірну правову оцінку необґрунтованим доводам позивача про протиправну бездіяльність установи у не нарахуванні за відповідний період стандартного розміру премії та суд першої інстанції вірно вказав на те, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Оскільки премія не входить до складу основної заробітної плати та не обов'язковим платежем, преміювання працівника здійснюється відповідним керівником органу на власний розсуд та з урахуванням певних обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині визнання неправомірною бездіяльності щодо преміювання позивача та стягнення цих сум задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з'ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 200 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Казанківської виправної колонії (№ 93) - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст ухвали складено та підписано 21.03.2017 року.

Головуючий суддя: О.В. Єщенко

судді: О.О. Димерлій

Н.В. Вербицька