Справа № 813/1635/16
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Справа № 876/8952/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Кухтея Р. В., Яворського І. О.;

за участю секретаря судового засідання - Мацьків М. С.;

позивача - ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_2;

представника відповідача - Лещук О. В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

17 травня 2016 року Львівським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління національної поліції у Львівській області щодо звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України № 116 о/с від 19 квітня 2016 року; поновлення ОСОБА_1 в національній поліції, де зберігається його місце праці; стягнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області в користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 20 квітня 2016 року.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що звільнення позивача з поліції через скорочення штатів є незаконним, оскільки, на його думку, не було дотримано процедури звільнення, а саме не було з'ясовано можливості його подальшого використання на службі, не повідомлялося про ймовірне звільнення та не пропонувалося жодної іншої посади. Крім того, вказано, що при звільненні позивача не було дотримано гарантій, що передбачені ст. 42 Кодексу законів про працю України.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем - ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач та його представник, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримали та просять її задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечила та просить відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 69 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 07 листопада 2015 року проходив службу на посаді поліцейського в батальйоні дорожньо-патрульної служби ГУ НП у Львівській області.

18 лютого 2016 року на виконання наказу Національної поліції України від 16 лютого 2016 року № 135 був виданий наказ ГУ НП у Львівській області від 18 лютого 2016 року № 16, відповідно до якого батальйон дорожньо-патрульної служби ГУ НП у Львівській області реорганізується (скорочуються усі посади в кількості 150 одиниць).

Згідно матеріалів справи, сержант ОСОБА_1 двічі запрошувався до приміщення ГУ НП у Львівській та відділу УПД ГУНП у Львівській області, де йому пропонувалися вакантні рівнозначні посади. Однак, позивач від пропонованих йому посад відмовився.

У зв'язку з наведеним, наказом № 116 о/с від 19 квітня 2016 року позивача було звільнено зі служби в поліції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Стаж служби в поліції станом на момент звільнення становив 11 років 07 місяці 06 днів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок про те, що звільнення позивача у зв'язку з скороченням штатів відбулося у відповідності до вимог чинного законодавства України, а матеріалами справи підтверджується те, що позивача повідомлялося про ймовірне вивільнення та йому двічі пропонувалися вакантні рівноцінні посади, від яких ОСОБА_1 відмовився.

Даючи правову оцінку висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VІІІ), який набув чинності 07 листопада 2015 року.

Згідно з частиною 1 статті 48 Закону № 580 - VIII призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Частиною 1 статті 77 Закону № 580-VІІІ встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Відповідно до частини першої статті 68 Закону № 580-VІІІ у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Згідно з частиною другою статті 68 Закону №580-VІІІ поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Частиною третьою статті 68 Закону №580-VІІІ передбачено, що поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Отже, у випадку скорочення посад в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого підлягає скороченню, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

При цьому, така особа може бути призначена за її згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції.

Законом №580-VІІІ не визначено процедуру здійснення пропозиції наявних вакантних посад поліцейському, який попереджається про можливе звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 4 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VІІІ до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З огляду на відсутність у Законі №580-VІІІ спеціальних положень, які регулюють порядок пропозиції поліцейському іншої вакантної посади, в даному випадку слід застосовувати загальні положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, частиною другою цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду трудових спорів» (з подальшими змінами) при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Тому, під змінами в організації виробництва і праці, які можуть бути підставою для розірвання трудового договору слід розуміти, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників, що призводить до скорочення займаної працівником посади та зумовлює його звільнення у випадку неможливості переведення працівника на іншу посаду.

Встановлено, що відповідно до статті 22 Закону № 580-VІІІ, Національною поліцією з метою вдосконалення діяльності та структури Головних управлінь Національної поліції України в Київській, Львівській та Харківській областях, упровадження нових форм і методів роботи підпорядкованих їм територіальних підрозділів (відділів, відділень) поліції, видано наказ № 53 від 22.01.2016 року «Про запровадження нових форм і методів роботи територіальних підрозділів ГУ НП у Київській, Львівській та Харківській областях».

Відповідно до даного наказу ГУ НП у Львівській області зобов'язано з 01 лютого 2016 року запровадити на території обслуговування, де відсутні підрозділи ДПС Національної поліції, нові форми і методи роботи підпорядкованих територіальних підрозділів (відділів, відділень) поліції, до 27 січня 2016 року розробити і затвердити в установленому законом порядку Положення про відділи, відділення поліції в районах, містах, районах у містах, а також функціональні обов'язки працівників патрульної поліції та відділу.

Наказом Національної поліції України № 60 від 25 січня 2016 року «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у Львівській області» відповідно до статті 15 Закону № 580-VІІІ, затверджено Перелік змін у штатах ГУНП у Львівській області.

На виконання наказу Національної поліції від 25 січня 2016 року № 60, з метою вдосконалення діяльності органів та підрозділів ГУНП, забезпечення належного виконання завдань, т.в.о. начальника ГУНП у Львівській області Загарією Д. Д. видано наказ № 10 від 30 січня 2016 «Про організаційно штатні зміни», відповідно до якого оголошено перелік змін у штатах ГНП у Львівській області.

Крім цього, на виконання наказу Національної поліції від 16 лютого 2016 року № 135, з метою вдосконалені діяльності органів і підрозділів ГУНП, забезпечення належного виконання завдань, 18 лютого 2016 року, т.в.о. начальника ГУНП у Львівській області Загарією Д. Д. видано наказ № 16 про організаційно-штатні зміни у штатах ГУНП у Львівській області.

Відповідно до вимог перелічених наказів, 19 лютого 2016 року позивача повідомлено про скорочення штату працівників ГУНП у Львівській області (на підставі наказу ГУНП у Л/о від 18 лютого 2016 року № 16) та про наступне вивільнення, що підтверджується попередженням від 19 лютого 2016 року.

Проте, в порушення вимог статті 49-2 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідач не запропонував ОСОБА_1 іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

19 лютого 2016 року та 03 березня 2016 року в ГУ НП у Львівській області проводились оперативні наради, на яких працівникам ГУ НП у Львівській області повідомляли про майбутнє скорочення штату на підставі наказу ГУ НП у Львівській області № 16 від 18 лютого 2016 та оголошувались посади для їх подальшого працевлаштування, що підтверджується протоколами оперативної наради.

Згідно з актом про повідомлення осіб з приводу скорочення посад та доведення до таких вакантних рівнозначних посад з метою подальшого працевлаштування від 19 лютого 2016 року ОСОБА_1 був запрошений серед працівників батальйону ДПС ГУ НП у Львівській області, посади яких скорочуються, однак, до приміщення ГУ НП у Львівській області не прибув, що підтверджується інформацією, викладеною в самому ж акті, відповідно, згоди на переведення його на рівнозначну вакантну посаду не надав.

Згідно з актом про повідомлення осіб з приводу скорочення посад та доведення до таких вакантних рівнозначних посад з метою подальшого працевлаштування від 03 березня 2016 ОСОБА_1 від запропонованих посад відмовився, а також відмовився підписувати розписку чи писати рапорт з приводу відмови від запропонованих посад.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем не подано суду доказів, які б підтверджували належність пропозиції позивачу вакантних рівнозначних посад на оперативних нарадах чи інших доказів, які б підтверджували сам факт присутності позивача на вказаних нарадах, попередження його про майбутнє вивільнення та пропозицію йому будь-якої рівнозначної вакантної посади.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що ОСОБА_1 не міг прибути 19 лютого 2016 року до ГУ НП у Львівській області в зв'язку з перебуванням на службі, що підтверджується Книгою видачі та прийняття озброєння та спеціальних засобів.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2015 у справі N6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівнику не була надана на тому або на іншому підприємстві (установі, організації) інша робота, або запропонована робота, від якої він відмовився з поважних причин.

Таким чином, суд дійшов до висновку про відсутність належних доказів пропонування відповідачем вакантної посади позивачу для подальшого працевлаштування у зв'язку з його звільненням через скорочення штатів та проведення організаційних заходів на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України № 580-VIII.

Враховуючи викладене, відповідач порушив встановлену Законом № 580-VIII процедуру звільнення позивача з посади поліцейського батальйону дорожньо-патрульної служби ГУ НП у Львівській області, тому наказ ГУ НП у Львівській області «По особовому складу» від 19 квітня 2016 № 116 о/с в частині звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до положень частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позивач підлягає поновленню на посаді поліцейського батальйону дорожньо-патрульної служби ГУ НП у Львівській області з 20 квітня 2016 року, так як день звільнення 19 квітня 2016 року вважається останнім робочим днем.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Встановлено, що останнім робочим днем позивача є день його звільнення, тобто 19 квітня 2016 року, тривалість вимушеного прогулу позивача, у якому останній перебував внаслідок винесення наказу відповідача № 116 о/с від 19 квітня 2016 року «По особовому складу», слід обраховувати з 20 квітня 2016 по 16 березня 2017 року, що становить 227 робочих днів.

З довідки ГУ НП у Львівській області про доходи № 246/75 від 23 червня 2016 року вбачається, що середньомісячне грошове забезпечення позивача за лютий-березень 2016 року становило 3375 грн., при цьому середньоденне грошове забезпечення суд обчислив шляхом ділення грошового забезпечення за розрахунковий період, що враховується для розрахунку середнього грошового забезпечення у гривнях, на кількість робочих днів у розрахунковому періоді: 3375 грн + 3375 грн = 6750 грн / 43 робочих дні = 156,98 грн.

З огляду на наведене, грошове забезпечення позивача за час вимушеного прогулу становить 35634,46 грн. (156,98 грн. х 227 днів), з врахуванням обов'язкових податків і зборів.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені ) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку наказу ГУ НП у Львівській області від 19 квітня 2016 № 116 о/с в частині звільнення ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що такий не відповідає критеріям, встановленим частиною третьою статті 2 КАС України та вимогам Закону України «Про Національну поліцію», тому його слід визнати протиправними і скасувати, задовольнивши позовні вимоги в частині щодо його оскарження, а відтак, позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було звільнено, а саме на посаді поліцейського батальйону дорожньо-патрульної служби Головного управління Національної поліції у Львівській області з 20 квітня 2016 року.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на неповно, необ'єктивно і всебічно не з'ясованих обставинах, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 158-163, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року в справі № 813/1635/16 - скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 19 квітня 2016 року № 116 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського батальйону дорожньо-патрульної служби Головного управління Національної поліції у Львівській області з 20 квітня 2016 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 квітня 2016 року по 16 березня 2017 року в розмірі 35634 (тридцять п'ять тисяч шістсот тридцять чотири) грн. 46 (сорок шість) коп.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у випадку коли, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, складення постанови в повному обсязі відкладено - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

Р. В. Кухтей

Постанову складено в повному обсязі 21 березня 2017 року.