Справа № 802/1743/16-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1743/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дмиришена Р.М.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

16 березня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Ватаманюка Р.В. Мельник-Томенко Ж. М. ,

за участю: секретаря судового засідання: Мирошниченко С.О.

представника позивача: Зюбанова Вадима Валентиновича

представника відповідача: Данильченка Віталія Вікторовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом Державної фіскальної служби України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2016 року Державна фіскальна служба України (далі ДФС України) звернулась до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі Департамант ДВС Міністерства юстиції України) про скасування постанови про стягнення виконавчого збору.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача (апелянта) підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 19.02.2016 року Вінницьким окружним адміністративним судом прийнято рішення по справі №802/77/16-а, яким частково задоволено адміністративний позову ТОВ "Вінкрон", а саме: зобов'язано ДФС України збільшити у системі електронного адміністрування податку на додану вартість суму, на яку ТОВ "Вінкрон" має право реєструвати податкові накладні у Єдиному реєстрі податкових накладних на величину від'ємного значення за квітень 2014 року в розмірі 742853 грн. та відобразити відповідне збільшення у витягу з системи електронного адміністрування ПДВ.

На виконання вказаного судового рішення, 04.07.2016 року Вінницьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист, який передано на виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України.

В подальшому, 25.08.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту Нещадимом І.С. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №52020611, згідно якої боржнику - ДФС України встановлено строк для самостійного виконання рішення суду до 01.09.2016 року.

29.09.2016 року головним державним виконавцем Нещадимом І.С. в зв'язку із невиконанням рішення суду та законних вимог державного виконавця без поважних причин, винесено постанову про накладення на позивача штрафу в розмірі 1020,00 грн., а 04.10.2016 року винесено постанову ВП № 52020611 про стягнення з ДФС України виконавчого збору в сумі 2040,00 грн.

Вважаючи, що постанова ВП № 52020611 від 04.10.2016 року є необґрунтованою та такою, що винесена з порушенням вимог закону, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору вчинені з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та є правомірними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на слідуюче.

На момент виникнення спірних правовідносин, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначався Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-ХІV).

Положеннями статті 17 Закону №606-XIV закріплено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, в тому рахунку виконавчих листів, що видаються судами.

За змістом частини другої статті 25 цього Закону (в редакції Закону від 23.02.2014 року №767-VII) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

У разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом (стаття 28 Закону № 606-ХІV у редакції Закону України від 12.02.2015 р. N 191-VIII).

Відповідно до п.п. 3.7.1 п. 3.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 512/5 від 02.04.2012 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за N 489/20802 (в редакції чинній на дату винесення спірної постанови) постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Отже, виконавчий збір стягується по закінченню строку, встановленого частиною 2 статті 25 Закону №606-XIV для самостійного виконання рішення, незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 6 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», яким надано роз'яснення, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося позивачем, останнім самостійно рішення суду не виконано, а отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Стосовно посилань апелянта на те, що він звертався до державного виконавця з листом про неможливість виконання виконавчого листа від 04.07.2016 року, то колегія суддів вказує на те, що відповідно до статтей 35 та 36 Закону №606-XIV, за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладання провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам. Водночас, за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Однак, як встановлено судами під час розгляду справи, позивач наданим йому правом не скористався. До закінчення строку наданого на добровільне виконання названого виконавчого документу (01.09.2016 року) до суду або до державного виконавця із заявою про відстрочку або розстрочку виконання не звертався, а направив вищевказаний лист тільки 29.09.2016 року.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 , ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 23 березня 2017 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Ватаманюк Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.