Справа № 331/3526/16-а(2а/331/6/2017)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

09 березня 2017 рокусправа № 331/3526/16-а(2а/331/6/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Панченко О.М. Чередниченка В.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року у справі № 331/3526/16-а(2а/331/6/2017) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району, Кабінету Міністрів України, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання дій суб'єкта владних повноважень-незаконними та зобов'язання неухильно дотримуватись і виконувати закони та норми законодавства, -

встановив:

05 травня 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району, Кабінету Міністрів України, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив зобов'язати відповідачів неухильно дотримуватися і виконувати статті 13, 49, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року, статтю 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від 22.10.1993 року, статей 1-1, 11, 24, 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.09.1992 року та юридично-правових норм Законодавства, Конституції України і Хартії з прав людини і остаточними постановою Європейського Суду з прав людини за справою №61765/12 від 20 червня 2013 року, постановою Європейського Суду з прав людини за справою №30927/12 від 18 липня 2013 року. Встановити судовий контроль згідно з вимогами статті 267 КАС України.

В обґрунтування позову зазначено про неправомірність дій відповідачів щодо застосування підзаконних і законодавчих актів по відношенню до позивача, інваліда Чорнобиля і війни 2 групи, оскільки не можуть бути застосовані норми Закону «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року № 76-VІІІ, постанови Кабінету Міністрів від 20.09.2005 року № 936 «Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та від 12.07.2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верст населення», які звужують його права.

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, відповідно до якої, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, а також ігнорування вимоги щодо застосування статті 9 КАС України, просить скасувати постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції фактично проігноровано базові принципи Законодавства України, рішення Європейського Суду з прав людини, Конвенції і Хартії, статті 8, 9, 22, 58 Конституції України, а саме в частині встановлення правомірності застосування відповідачами постанов Кабінету Міністрів України щодо розміру соціальних виплат, а не Законів України.

Особи, які беруть учать у справі в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС та ч.1 ст. 41 КАС України не перешкоджає розгляду справи без участі останніх та без фіксування судового розгляду технічними засобами.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, а також є інвалідом війни 2 групи, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_1 та отримує пенсію і користується пільгами встановленими ст.ст. 48, 49, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Не погоджуючись, фактично, з розміром виплачених щорічної одноразової допомоги до 5 травня, щорічної допомоги на оздоровлення та відмовою у виплаті державної пенсії відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не зазначивши при цьому певного спірного періоду, позивач звернувся з зазначеним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що права позивача, пільги на які він має право відповідно до його статусів відповідачами не порушені, оскільки відповідачі при виплаті останньому державних допомог та пенсії діяли відповідно до Конституції України і законів України, дотримуючись принципу верховенства права, в межах наданих їм повноважень.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конституції України Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За приписами ст.ст. 2, 6 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною 2 ст. 11, ч. 4 ст. 195 зазначеного Кодексу визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

З системного аналізу зазначених норм вбачається, що адміністративними судами розглядаються справи про порушені, не визнані або оспорювані права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб у межах позовних вимог, що були заявлені в суді першої інстанції.

Як вбачається з адміністративного позову позивача, останнім поставлено питання про зобов'язання відповідачів взагалі дотримуватися Конституції та Законів України при виплаті належних йому соціальних виплат, однак не конкретизовано період, на думку позивача, порушеного права, що фактично унеможливлює визначити норму матеріального права, що регулювала дані правовідносини у певний проміжок часу, а відповідно суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що останнє є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на повноваження суду щодо захисту конкретного порушеного права, а не відновлення правопорядку в державі.

Згідно Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи між бюджетних відносин» від 28.12.2014 року №79-VІІІ, пунктом 26 якого встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14 ,15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та в розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частини першої, другої та третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 встановлено, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок Державного бюджету Україні, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 4 «Про судову практику вирішення адміністративними судами спорів, що виникають у зв'язку із застосуванням статей 39, 48, 50, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» також зазначено, що судам при вирішенні судових справ, пов'язаних із застосуванням статей 39, 48, 50, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» варто враховувати рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012, яким дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Статтею 22 Загальної декларації прав людини визначено, що розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються виходячи з фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини в рішенні від 09.10.79 року у справі «Ері проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини в значній мірі залежить від положення в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються і на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що за дотримання вищевказаних умов та у певні періоди, відповідачами при нарахуванні соціальних виплат, в тому числі встановлених ст.ст. 48, 49, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відносно позивача, можуть бути застосовані відповідні приписи постанов Кабінету Міністрів України щодо розміру вказаних виплат. При тому, що питання виплати позивачу щорічних допомог до 5 травня, щорічних допомог на оздоровлення вже неодноразово досліджувалися в судових справах, в тому числі № 331/3216/15-а (2-а/331/61/15), № 331/8270/15-а, №331/2990/16-а (2-а/331/72/2016), № 331/3266/16-а (2-а/331/75/2016), а обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 72 КАС України).

Згідно ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції чинній станом на 01.01.2014 року, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції чинній на момент звернення передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

При цьому, статтею 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Аналогічні норми закріплені в ст. 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в якій зазначено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а відповідно Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області правомірно не виплачувало останньому державну пенсію відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Отже, за вказаних обставин, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача, зазначеної в апеляційній скарзі, відносно звернення до Верховного Суду України на підставі ч. 5 ст. 9 КАС України, колегія суддів, зазначає, що з даного питання Конституційним Судом України вже було прийнято рішення від 25.01.2012 року № 3-рп/2012, яким дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України, а отже підстав для такого звернення, визначених зазначеною процесуальною нормою не вбачається.

Також, колегія суддів апеляційного суду, вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на не дотримання при відкритті провадження та розгляді даної справи, з метою ефективного судового захисту прав позивача, приписів ст.ст. 105-108, 111, 135, 137 КАС України, а саме в частині з'ясування змісту позовних вимог, конкретизації заявлених позовних вимог, а також спірного періоду, що підлягає судовому захисту, з огляду на неможливість усунення вказаних прогалин, відповідно до Розділу ІV Глави І КАС України, судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198 , ст. 200, 205, 206 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко