Справа № 826/5307/16
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5307/16 Головуючий у 1-й інстанції: Федорчук А.Б. Суддя-доповідач: Карпушова О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

15 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Кобаля М.І., Кучми А.Ю., секретар судового засідання Тищенко Н.В., за участі представників позивача Коновалової А.П. та Левіцького Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ойшо Україна" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ойшо Україна" до Головного управління Державної фіскальної служби України у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ойшо Україна" (надалі - ТОВ "Ойшо Україна") звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13.01.2016 № , , .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що висновки податкового органу щодо відсутності факту реальності здійснення фінансово-господарських операцій між позивачем та контрагентом Товариством обмеженою відповідальністю «Істконс» (надалі - ТОВ «Істконс») є необґрунтованими та безпідставними, та спростовуються належним чином складеними первинним документами бухгалтерського та податкового обліку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 р. у задоволені позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що здійснені ним господарські операції з ТОВ «Істконс» носять реальний характер.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.11.2016 р. як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

В судовому засіданні представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги, представник відповідача до суду не прибув, про місце, дату, час розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що у період з 26.11.2015 по 16.12.2015 року на підставі направлень від 26.11.2015 року Головним управлінням ДФС у м. Києві проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ "Ойшо Україна" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2014 р.

За наслідками перевірки відповідачем складений акт перевірки від 23.12.2015 № 12/26-15-13-04-02-15/35534912, на підставі якого прийнято податкові повідомлення-рішення від 13.01.2016:

- № , яким позивачу за порушення п.п.138.2, 139.1.9 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток» всього сумі 110 440 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 88 352 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 22 088грн;

- №, яким позивачу за порушення п.п. 187.1, 198.6, 201.1 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» всього в сумі 1 502 787,50 грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 1 202 230 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 300 557,50 грн.;

- №, яким позивачу за порушення п.п.138.2, 139.1.9 Податкового кодексу України зменшено розмір від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 263 249 грн.

З акта перевірки вбачається, що зменшення позивачу розміру від'ємного значення, збільшення суми грошового зобов'язання та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій ґрунтується на обставинах, в тому числі, безтоварності господарських операцій між позивачем і ТОВ «Істконс».

Вищенаведені обставини встановлені судом першої інстанції, перевірені, знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, не є спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів. їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 20.1.4. пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України органам державної податкової служби надане право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом. Порядок проведення перевірок визначений статтями 75-86 Податкового кодексу України.

Платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначені розділом 5 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6. цієї статті встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З аналізу положень підпунктів 198.6 та 198.3. статті 198 Податкового кодексу України випливає, що виникнення у платника ПДВ права на включення податку до податкового кредиту пов'язано із фактичним відбуттям господарської операції з постачання товарів (виконання робіт, надання послуг), визначеної в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі за текстом Закон №996-XIV). Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані із рухом активів, зміною зобов'язань та власного капіталу платника податків та відповідають змісту укладених договорів.

Згідно листа Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 необхідною умовою для віднесення позивачем сум податку з придбаних товарів (робіт, послуг) до податкового кредиту та до складу валових витрат є факт придбання таких товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в межах його власної господарської діяльності, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних товарів (робіт, послуг), тому в межах даного спору підлягає встановленню факт підтвердження сум витрат на придбання товарів (робіт, послуг) належним чином оформленими первинними документами, факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентом та спеціальна податкова правосуб'єктність учасників господарської операції.

Таким чином, в даному випадку дослідженню підлягає реальність вчинення господарської операції, відповідність вчиненої господарської операції господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування податкового кредиту.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні» від 16 липня 1999 року N 996-XIV (надалі за текстом Закон № 996) метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Частина 2 даної статті передбачає, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 1 Закону № 996 документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинним документом.

Згідно частини 1 статті 9 Закону № 996 первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій є підставою для бухгалтерського обліку. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 01.10.2012 по 01.10.2012 між ТОВ «Ойшо Україна» та ТОВ «Істконс» укладено п'ять однотипних договорів на виконання монтажних робіт, відповідно до умов яких Замовник (позивач) замовляє, а Виконавець (ТОВ «Істконс») погоджується і зобов'язується виконати монтажні роботи зі створення інтер'єру та виконання всіх необхідних установок/монтажів згідно з деталізацією та цінами в Додатках.

Згідно з наданими договорами, об'єктами, де виконувалися будівельно-ремонтні роботи є: 1) Магазин «Ойшо» у ТЦ «Гулівер», площа Спортивна, 1-А, м. Київ (Договір №IDX/KV/GU/OSH/08/2013 від 28.08.2013); 2) Магазин «Ойшо» у ТЦ «Мост Сіті Центр», вул. Глінки, 2, м. Дніпропетровськ (Договір №ІDX/DP/MO/OSH/l0/2013 від 10.10.2013); 3) Магазин «Ойшо» у ТЦ «Меганом», Євпаторійське шосе, 8, м. Сімферополь (Договір №ІDXSMО1213 від 16.12.13); 4) Магазин «Ойшо» у ТЦ «Дафі», вул. Героїв праці, 9, м. Харків (Договір №IDXKDО0214 від 24.02.14); 5) Магазин «Ойшо» у ТЦ «Скай Мол», пр-т Генерала Ватутіна. 2-Т, м. Київ (Договір №IDXKSО0814 від 08.08.2014).

На підтвердження товарності спірних господарських операцій позивачем надано копії договорів (а.с. 72-125 Том 2); актів приймання виконаних підрядних робіт від 22.11.2013 року №16 за договором від 28.08.2013 року № №IDX/KV/GU/OSH/08/2013, від 28.11.2013 року №17 за договором від 10.10.2013 року № IDX/DP/MO/OSH/10/2013, від 21.03.2014 року №28 за договором від 16.12.2013 року № №IDXSMО1213, від 01.07.2014 року №29 за договором від 24.02.2014 року № IDXKDО0214, від 16.10.2014 року №31 за договором від 08.08.2014 року № IDXKSО0814 (а.с.126-141 Том 2); рахунків на оплату (а.с. 142-153 Том 2); податкових накладних (а.с.154-165 Том 2).

Проаналізувавши зміст актів виконаних робіт, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безтоварності спірних господарських операцій, оскільки в актах приймання робіт відсутній розрахунок людино/годин, відсутній зв'язок між кількістю людино/годин та вартістю послуг, не зазначено вартість матеріалів, які використовувалися при ремонтних роботах, відсутній взаємозв'язок між вартістю послуги та вартістю, яка регламентована ДСТУ.

Крім того, як суду першої так й апеляційної інстанції позивачем не надано доказів передачі приміщень підряднику, кошторисної документації по кожному об'єкту окремо, довідок про вартість послуги (КБ-3), журналу будівництва, акту або іншого документу, що засвідчує факт перевірки об'єкта вимогам та нормам, які регулюють будівельно-монтажні і оздоблювальні роботи.

Також судом апеляційної інстанції не спростовано, що ТОВ «Істконс» у той же самий період (у період з 01.11.2013 по 31.12.2014), що і для ТОВ «Ойшо Україна», надавало будівельно-монтажні послуги на об'єктах ТЦ «Мегоном», м. Сімферополь, і ТЦ «Гулівер», м. Київ, для ТОВ «Бершка Україна», ТОВ Пул енд Беа Україна», ТОВ «Страдіваріус Україна» при чисельній кількості робітників - 6 чоловік.

Матеріали справи не містять в собі доказів укладення ТОВ «Істконс» договорів субпідряду на виконання робіт в інтересах позивача третіми особами, доказів фактичного перебування на вказаних об'єктах штатних або залучених за цивільно-правовими договорами працівників ТОВ «Істконс», безпосередньо задіяних у виконанні підрядних робіт, що дійсно свідчить на користь відсутності об'єктивної можливості реального виконання ТОВ «Істконс» розглядуваних операцій з урахуванням часу, місць розташування об'єктів та обсягу матеріальних і трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання спірних робіт .

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у даного постачальника об'єктивної можливості виконати підрядні роботи у задекларованих обсягах з огляду на відсутність трудових ресурсів, основних засобів, виробничих активів, необхідних для досягнення результатів відповідної господарської діяльності та виконання розглядуваних поставок.

Також колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що наявність факту оплати є достатнім доказом правомірності віднесення сум до податкового кредиту та витрат, адже первинні бухгалтерські та податкові документи є підставою для змін в податковому обліку суб'єкта господарювання, виключно за умови фактичного вчинення господарської операції.

Вказані обставини у сукупності є свідченням того, що розглядуваний контрагент не провадив реальної економічної або іншої господарської діяльності.

Отже, приймаючи до уваги встановлені обставини справи, аналізуючи надані позивачем первинні документи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Істконс» не підтверджуються належними доказами у справі, тому позивачем безпідставно сформований податковий кредит та витрати за вказаний період, що призвело до втрат дохідної частини Державного бюджету України.

Апелянтом вказаний висновок суду першої інстанції не спростовано.

Згідно з частиною 4 статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Крім того, колегія суддів при прийнятті рішення у даній справі прийняла до уваги правову позицію Вищого адміністративного суду України висловлену в ухвалі від 07.10.2015 р. при розгляді справи № К/800/52890/14 (2а-0870/10293/11).

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування постанови.

Повний текст ухвали виготовлено 20.03.2017р.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ойшо Україна" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 р., залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ойшо Україна" до Головного управління Державної фіскальної служби України у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

М.І. Кобаль

А.Ю. Кучма

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Кучма А.Ю.

Кобаль М.І.