Справа № 823/322/17
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2017-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року справа № 823/322/17

м. Черкаси

15 год. 30 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гараня С.М.,

секретаря - Трегулова Б.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась в Черкаський окружний адміністративний суд з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації у Черкаській області про відмову у виплаті вихідної допомоги за останньою посадою, якою є посада судді Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області, у зв'язку із звільненням з вказаної посади - відставкою;

- зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації у Черкаській області виплатити судді Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області Кіхтенко Н.І. вихідну допомогу при звільненні в розмірі десяти місячних заробітних плат, що становить 232 000грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом голови Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області № 26-о/с від 06.10.2016, на підставі постанови Верховної Ради України від № 1600-VIII від 22.09.2016 і відповідно до п.9 ч.5 ст.126, п.1 ч.1 ст.131 Конституції України, ОСОБА_1 була звільнена у відставку з посади судді Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області. Оскільки вихідна допомога у зв'язку з відставкою, відповідно до ст.ст.42-45 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІІ позивачеві виплачена не була, це спонукало останню звернутись з відповідним позовом до суду.

ОСОБА_1 до зали судового засідання не прибула, в позовній заяві просила розглядати справу за її відсутності, на підставі наявних матеріалів справи.

Представник територіального управління Державної судової адміністрації у Черкаській області до зали судового засідання також не прибув, в наданих запереченнях просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, як таких, що є безпідставними та необґрунтованими. В поданому запереченні зазначив, що на момент звільнення позивача з посади судді чинне законодавство України не передбачало права останнього на одержання вихідної допомоги при звільненні у відставку, отже, правових підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги немає. Додатково зазначив, що Законом України № 1166-VII від 27.03.2014 «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», з Закону № 2453 від 07.07.2010 виключено ст.136, якою регламентувалось здійснення виплати судді, який вийшов у відставку вихідної допомоги та її розмір.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - Державної казначейської служби України до зали судового засідання не прибув, представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Частиною 1 статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 працювала суддею Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області.

Наказом голови Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області № 26-о/с від 06.10.2016, на підставі постанови Верховної Ради України від № 1600-VIII від 22.09.2016 і відповідно до п.9 ч.5 ст.126, п.1 ч.1 ст.131 Конституції України, ОСОБА_1 була звільнена у відставку з посади судді Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області.

У січні 2017 року позивач звернулася до територіального управління Державної судової адміністрації у Черкаській області із заявою в якій просила нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, при звільненні з посади судді.

Листом відповідача № 127-02/17 від 25.01.2017 ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті вихідної допомоги на підставі того, що Закон України № 2453-VI від 07.07.2010 «Про судоустрій і статус суддів», який діяв на час її звільнення не містив норми яка б регламентувала виплату суддів, який вийшов у відставку, вихідної допомоги та її розмір, вважаючи вищевказану відмову безпідставною та протиправною, позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Законом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 (надалі - Закон № 2453-VI).

У відповідності до ч.1 ст.1 Закону № 2453, судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом.

Згідно зі ст. 120 Закону № 2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст.131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Відповідно до ч.2 ст.122 Закону № 2453-VI, питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

Положеннями ч. 3 вказаної статті передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

З урахуванням вищевказаного суд дійшов висновку, що в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, а саме станом на 22.09.2016.

Відповідно до вимог ст.133 Закону № 2453, суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згідно ч.2 даної статті суддівська винагорода (у конкретному випадку) складається з посадового окладу та доплат за вислугу років.

За приписами ч.1 ст.136 Закону № 2453-VI (в редакції чинній до 01.04.2014) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Проте, Законом України від 27.03.2014 № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме: виключено ст.136 даного Закону, яка визначала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Суд наголошує, що відомостей щодо наявності рішень Конституційного Суду України про визнання неконституційним Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», в частині виключення ст.136 із Закону № 2453 матеріали справи не містять, не зміг надати вказані докази і позивач.

В свою чергу, 30.09.2016 набрав чинності Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», положеннями ч.1 ст.143 якого передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Проте, Закон № 2453-VI, в редакції чинній на момент винесення Верховною Радою України постанови № 1600-VIII від 22.09.2016 «Про звільнення суддів», якою ОСОБА_1 звільнена з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку, не містив правових норм щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат. В той же час, положення ч.1 ст.143 Закону № 1402-VIII щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою набрали чинності після виходу позивача у відставку.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Аналіз вищевказаних положень законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, а також дослідження матеріалів справи дає суду підстави зробити висновок, що виключення статті, що передбачала вихідну допомогу судді у зв'язку з виходом у відставку не може бути розцінено, як звуження конституційних гарантій незалежності судді, порушення принципу передбачуваності Закону, та відповідно не створює обов'язку держави для виплати вихідної допомоги судді без правових на те підстав.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата набуття права на вихід у відставку, і на момент винесення Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади, діяли норми Закону № 2453-VI, якими не передбачалась виплата вихідної допомоги, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги, а тому відповідач відмовляючи в задоволенні заяви про нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги при виході у відставку не допустив порушення його прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач довів правомірність своїх дій у спірних правовідносинах, тобто довів те, що він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги яка подається до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя С.М. Гарань

Повний текст постанови виготовлений 17.03.2017 року