Справа № 304/983/16а,2а/304/34/16
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року № 876/8409/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участі секретаря судових засідань: Чопко Ю.Т.

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Перечинського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області з участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання дій протиправними та скасування рішення, -

встановив:

08.08.2016 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання протиправними дій та скасування рішення 6 сесії 7 скликання Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області № 78 від 31.05.2016 «Про внесення змін в нумерацію рішення».

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки жодних технічних помилок у присвоєнні одного і того ж номера двом заявникам у рішенні сільської ради від 16.11.2007 допущено не було. Це незаконне рішення стало підставою для прийняття за нововиявленими обставинами рішення Перечинським райсудом від 19.07.2016 по справі № 304/1666/14, яким позбавлено її права власності на землю.

Постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 19.10.2016 в задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з неповним з'ясуванням судом обставин справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити.

Представник відповідача та третя особа не прибули в судове засідання, хоча повідомлені про місце та час розгляду справи. Відповідач подав до суду письмову заяву в якій просить справу розглядати без його участі.

У відповідності до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття інших осіб, які беруть участь у справі не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки Тур'я-Пасіцька сільська рада, як орган місцевого самоврядування, має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У зв'язку з чим оскаржуване рішення № 78 «Про внесення змін в нумерацію рішення» є таким, що не порушує охоронювані права, свободи та інтереси як позивача, так і інших громадян, яких таке стосується.

З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погоджується, оскільки такі зроблені без належного з'ясування того, чи належить цей спір розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Згідно із ч. 4 ст. 13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Конституція України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору, є рішення 6 сесії 7 скликання Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області № 78 від 31.05.2016 «Про внесення змін в нумерацію рішення», а саме за № 194/12 від 16.11.2007, яким ОСОБА_4 було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,14 га за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 8).

У матеріалах справи наявний державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 19.01.2010, кадастровий номер НОМЕР_1 з якого вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2100 га, що находиться за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 136).

Як пояснила у судовому засіданні позивач, оскаржуване нею рішення стало підставою для постановлення за нововиявленими обставинами рішення Перечинським районним судом Закарпатської області від 19.07.2016 у цивільній справі № 304/1666/14-ц, яким визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 19.01.2010, кадастровий номер НОМЕР_1 виданий їй, ОСОБА_2, згідно якого вона є власником земельної ділянки площею 0,2100 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Це рішення не набрало законної сили, нею оскаржене і на цей час знаходиться на розгляді у апеляційному суді Закарпатської області.

Покликання позивача підтверджується зазначеним вище рішенням, яке долучене до матеріалів справи (а. с. 9-12).

А згідно даних веб-порталу Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що рішення Перечинським районним судом Закарпатської області від 19.07.2016 у цивільній справі № 304/1666/14-ц не набрало законної сили, ухвалою судді апеляційного суду Закарпатської області від 15.11.2016 відкрито апеляційне провадження у цій справі.

Суд апеляційної інстанції вважає, що заявлений позивачем спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов'язаний з вирішенням, технічного питання, щодо виправлення помилок у нумерації рішення суб'єкта владних повноважень, а його прийняття не створює жодних правових наслідків, щодо визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та його скасування саме з цих підстав, розгляд якого відбувається в порядку цивільного судочинства з підстав та в порядку передбаченим чинним законодавством. А обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанцій виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Суд апеляційної інстанції вважає, що такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Зміст та спрямованість правосуддя випливає із обов'язку держави по забезпеченню прав і свобод людини. Завдання будь - якого судочинства відображає його спрямованість, тобто кінцеву мету.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, і які породжують правові наслідки для сторін.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд розглянувши справу не віднесену до його юрисдикції, не буде вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо вирішення цього спору в порядку адміністративного судочинства.

У постанові від 01.10.2013 року у справі № 21-228а13 у якій колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК та 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір про скасування рішення суб'єкта владних повноважень, яким виправлені технічні помилки в нумерації рішення, щодо передачі безкоштовно у приватну власність земельної ділянки, фактично стосується суб'єктивного цивільного права щодо володіння і користування земельною ділянкою і є предметом дослідження в суді при розгляді справи в порядку цивільного судочинства, щодо оспорювання правомірності набуття фізичною особою земельної ділянки. Скасування оскаржуваного рішення не породжує наслідків для власника чи користувача земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується лише на правовстановлюючих документах, спір за якими розглядається в порядку цивільного судочинства.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її скасування і закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Перечинського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року у справі № 304/983/16-а - скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 20.03.2017.