Справа № 823/282/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року справа № 823/282/17

09 год. 25 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання Мельниковій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області (далі відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №26987-13 від 30.06.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що оскаржуваним рішенням відповідач протиправно визначив податкове зобовязання з транспортного податку позивача на 2016 рік, оскільки станом на 01.01.2016 року відповідач не мав можливості визначити, що, належний позивачеві транспортний засіб, є обєктом оподаткування відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України, враховуючи те, що Методика визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів була затверджена Постановою Кабінету Міністрів України лише 18.02.2016, тобто майже через два місяці після початку податкового року.

Також в позові позивач наголошує, що контролюючим органом некоректно обраховано середньоринкову вартість автомобіля, так як при її здійсненні було використано форму «Л», затверджену наказом Міністерства фінансів України «Про затвердження форми відомостей, необхідних для розрахунку транспортного податку» від 16.06.2015 №563. Зазначена форма всупереч вимог пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України передбачає лише чотири необхідні реквізити для відомостей про автомобіль, чим звужує коло відомостей про автомобіль, що є обєктом оподаткування. Так, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не взяв до уваги таку важливу характеристику автомобіля як його фактичний пробіг.

Згідно додаткових обґрунтувань до адміністративного позову, наданих 03.03.2017 через канцелярію суду, представник позивача зазначає, що відповідно до розрахунку середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей оподаткування транспортним податком, проведеного на веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України за Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України № 66 від 18.02.2016, вартість належного позивачеві автомобіля TOYOTA, модель LAND CRUISER 200, 2014 року випуску, д.н.з СА5551АР становить 1 005 229 грн 76 коп., що є менше передбаченої Податковим кодексом України ставки транспортного податку. А тому вказаний автомобіль не може бути об'єктом оподаткування, оскільки пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України встановлено, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового (звітного) року.

Згідно заперечень проти адміністративного позову, що надійшли через канцелярію суду 28.02.2017, відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову та зазначає, що 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким викладено в новій редакції норми Податкового кодексу України та введено новий місцевий податок транспортний податок. Відповідно викладено у новій редакції ст. 267 Податкового кодексу України, при цьому обовязок зі сплати транспортного податку покладається на його платників власників легкових автомобілів, які використовувалися до 5 років і мають обєм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см., починаючи з року набрання чинності цього Закону, тобто з 2015 року.

Також в запереченнях вказано, що введення нового виду податку «транспортного податку» на підставі зазначеного Закону слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи та узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Крім того, оскільки транспортний податок відповідно до ст. 265 Податкового Кодексу України є складовою частиною податку на майно, визначеному ст.10 цього Кодексу в переліку місцевих податків, який встановлений в повному обсязі з 01.01.2015 року, зміни до елементів податку протягом бюджетного періоду не вносились. Тому, з огляду на те, що рішенням Черкаської міської ради №2-672 від 22.01.2015 «Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси» передбачено, що воно застосовується з дати набрання чинності Законом України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів щодо податкової реформи», тобто саме з 01.01.2015, застосування норми рішення місцевого самоврядування саме в 2016 році прямо суперечитиме вимогам чинного в 2016 році законодавства України.

Позивач та представник позивача в судове засідання не прибули, представник позивача надав суду клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надходило.

У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно зясувавши всі обставини справи, обєктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є власником легкового автомобіля марки TOYOTA, модель LAND CRUISER 200, 2014 року випуску, з обємом двигуна 4461 куб. см., тип пального дизель.

30.06.2016 державною податковою інспекцією у м. Черкасах Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області було прийнято податкове повідомлення-рішення від № 26987-13, яким визначено суму податкового зобовязання позивача за платежем: транспортний податок з фізичних осіб в сумі 25 000 грн.

Вирішуючи даний спір по суті, суд виходить з того, що відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (надалі за текстом Кодекс № 2755).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку зазначеним позивачем обставинам справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, досліджуючи надані сторонами докази, суд керується положеннями ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюючи розгляд і вирішення справи на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, у доведенні перед судом їх переконливості та не виходячи за межі позовних вимог, суд враховує таке.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII внесено зміни до Податкового кодексу України, які набрали чинності з 01.01.2015 року, зокрема, введено новий транспортний податок.

Відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Кодексу № 2755 платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Базою оподаткування відповідно до підпункту 267.3.1 є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Підпунктом пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Кодексу № 2755 визначено, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 01 січня 2016 року мінімальна заробітна плата становила 1378 грн.

Тобто, об'єктом оподаткування у 2016 році є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового (звітного) року, що складає 1 033 500 грн (1378 грн х 750 = 1 033 500 грн).

Також слід зазначити, що розрахунок використання легкового автомобіля протягом 5 років здійснюється з часу випуску, а не з часу володіння таким автомобілем.

Механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей віднесення таких автомобілів до обєктів оподаткування транспортним податком, встановлено Методикою визначення середньоринкової вартості автомобілів, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 № 66 (далі Методика).

Відповідно до п.п. 2 4 Методики, середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у п. 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.04.2013 №403, де за ціну нового транспортного засобу (Цн) береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, обєму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач.

Джерелом інформації для визначення ціни нового автомобіля є офіційні прайс-листи виробників (дилерів).

Інформація про ціни нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, обєму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач подається до 10 січня базового податкового (звітного) періоду (року) державним підприємством Держзовнішінформ до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Пунктом 13 Методики, визначено, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі України відповідно до цієї Методики розраховує середньоринкову вартість автомобіля та щороку до 01 лютого базового податкового (звітного) періоду подає ДФС інформацію про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше пяти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового (звітного) року.

Відповідно до п.14 Методики, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України забезпечує роботу офіційного веб-сайту в режимі, який дає змогу отримати інформацію про середньоринкову вартість автомобіля шляхом введення даних про їх марку, модель, рік випуску, тип двигуна, обєм циліндрів двигуна, тип коробки переключення передач та пробіг.

Згідно з інформацією офіційного веб-сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України середньоринкова вартість легкового автомобіля марки TOYOTA, модель LAND CRUISER 200, 2014 року випуску, д.н.з СА5551АР, тип пального дизель, пробіг 95053 км, становить 1 029 825 грн.

Враховуючи вищевикладене, автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER 200, 2014 року випуску, д.н.з СА5551АР, тип пального дизель, що належить на праві власності позивачу, не є обєктом оподаткування у 2016 році, оскільки його середньоринкова вартість (1 029 825 грн) є нижчою, за визначену підпунктом 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Кодексу № 2755 ставку транспортного податку у розмірі 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового (звітного) року, що складає 1 033 500 грн.

Разом з тим, будь-якого доказу, який би містив інформацію відносно середньоринкової вартості автомобіля, зокрема, з урахуванням марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, наявність якої є необхідною для встановлення належності автомобіля до об'єкту оподаткування, згідно підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Кодексу № 2755, відповідачем до матеріалів справи не додано.

Тож, з огляду на вказане, суд приходить до переконання, що відповідачу на момент винесення оскаржуваного рішення середньоринкова вартість транспортного засобу, належного позивачу, відома не була.

Щодо посилання відповідача у запереченнях на те, що рішення Черкаської міської ради №2-672 від 22.01.2015 «Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси» не скасоване, а тому є обов'язковим до виконання, суд зазначає, що транспортний податок належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені статтею 12 Податкового кодексу України.

У відповідності до п.п. 8.1, 8.3 ст. 8 Кодексу № 2755 в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з п.п. 10.1, 10.2 ст. 10 Кодексу № 2755 до місцевих податків належить податок на майно, який в силу ст. 265 Кодексу № 2755 складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю. Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до пп.12.1.2 п.12.1 ст.12 Кодексу № 2755 Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Підпунктами 12.3.1, 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 Кодексу № 2755 визначено, що сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно п.24 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів, відповідно до Податкового кодексу України.

Підпунктом 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Кодексу № 2755 визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

При цьому, в силу п. 12.3.5.п. 12.3 ст.12 Кодексу № 2755 у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Згідно пп. 12.4.1 п.12.4 ст.12 Кодексу № 2755 до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом.

В силу п. 12.5 ст.12 Кодексу № 2755 офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Таким чином, безпосереднє встановлення місцевих податків, а відтак і транспортного податку, віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Вказана позиція також підтверджується постановою Вищого адміністративного суду України від 26.01.2017 року у справі № К/800/25396/16.

Водночас п. 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України від 24 грудня 2015 року № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» (далі Закон № 909) визначено, що в 2016 році до відповідних рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Законом № 909 призупинено дію тільки п. 12.3.4 Податкового Кодексу, на інші норми цього Кодексу щодо порядку прийняття рішень органами місцевого самоврядування Закон не поширюється.

Таким чином, наведені відповідачем посилання щодо обов'язковості рішення Черкаської міської ради №2-672 від 22.01.2015 «Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси» є вірними, натомість, такі обґрунтування відповідача жодним чином не спростовують того факту, що належний позивачу легковий автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER 200, 2014 року випуску, д.н.з СА5551АР, тип пального дизель не є об'єктом оподаткування транспортним податком, оскільки його середньоринкова вартість є меншою за 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового (звітного) року, а тому контролюючий орган неправомірно нарахував позивачу суму транспортного податку у 2016 році у розмірі 25 000 грн, у зв'язку з чим податкове повідомлення-рішення №26987-13 від 30.06.2016 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зокрема у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вулич проти Швеції» визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

У спірних правовідносинах суд також застосовує рішення Європейського суду з прав людини у справах «ТОВ «Шпачек» проти Чеської Республіки», «Беєлер проти Італії», «Сєрков проти України».

Цими рішеннями встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно з ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, в даному випадку державною податковою інспекцією у місті Черкасах Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій та не надано обґрунтованих доводів щодо прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тобто, в даному випадку кошти, які витрачені позивачем на сплату судового збору підлягають поверненню з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень державної податкової інспекції у місті Черкасах Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області.

Керуючись статтями 14, 41, 86, 94, 128, 159-163, 167, 185-187, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області № 26987-13 від 30.06.2016.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень державної податкової інспекції у місті Черкасах Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області (ідентифікаційний код 39497534) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), понесені нею судові витрати на сплату судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель

Постанову складено у повному обсязі 22.03.2017.