Справа № 826/10098/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
20 березня 2017 року №826/10098/15
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доПечерського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Києві, Печерської районної в місті Києві державної адміністрації в особі відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб
проскасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Печерського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Києві (далі відповідач-1), Печерської районної в місті Києві державної адміністрації в особі відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб (далі відповідач-2), у якій просить суд (з урахуванням заяви від 04.07.2016):

1) скасувати рішення Печерського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Києві від 06.05.2015 №1-7/338 про відмову у реєстрації місця проживання;

2) зобов`язати відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Радянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, 13.07.2000) за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем було подано повний пакет документів, проте відповідач відмовив в проведенні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю згоди співвласників будинку. Таку відмову позивач вважає протиправною та такою що порушує її законні права та інтереси, передбачені Конституцією України, Житловим кодексом Української РСР та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача-1 проти позову заперечував мотивуючи тим, що з наданих документів громадянкою ОСОБА_1 до Печерського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Києві було встановлено, що власником 5/12 частини житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Власником 7/12 частини вищезазначеного житлового будинку є ОСОБА_3 , власність якої не підтверджено та документів щодо її власності не надано. Інформація, щодо смерті одного з співвласників ОСОБА_3 , документально не підтверджена та відсутня інформація щодо спадкування майна померлої, що і зумовило надання відмови за відсутності підстав для здійснення реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, письмових заперечень проти позову не надав.

Ухвалою Вищого адміністративного суду міста Києва від 23.02.2016 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.08.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2015 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У мотивувальній частині вказаної ухвали зазначено, що судами не надано належну правову оцінку наявності згоди власника 5/12 частин домоволодіння ОСОБА_2 на реєстрацію місця проживання позивача, а також тому, чи наявність згоди для такої реєстрації іншого співвласника та/або його спадкоємців, є обов`язковою у контексті частини четвертої статті 358 Цивільного кодексу України; не з`ясовано порядок реєстрації права власності на 5/12 частин вказаного домоволодіння на ОСОБА_2 в бюро технічної інвентаризації, наявність окремого технічного паспорту тощо; не надано належну правову оцінку вимогам статей 150, 156, 160, 61 Житлового кодексу Української РСР.

На підставі викладеного, розгляд справи здійснено з врахуванням частини п`ятої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи №826/10098/15 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 25.04.2015 знято з реєстрації місця проживання Шевченківським районним відділом Державної міграційної служби в місті Києві.

З метою реєстрації за місцем проживання свого чоловіка ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернулась до міграційної служби надавши певний перелік документів, у тому числі згоду співвласника 5/12 частин будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Згідно даних матеріалів справи, зазначений будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 5/12 та 7/12 відповідно. Право власності на 5/12 частин домоволодіння зареєстроване у Бюро технічної інвентаризації 10.01.1994 на підставі договору дарування від 25.11.1993.

Згідно з договором від 09.07.1998, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко М.В., між власниками вказаного домоволодіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлено порядок користування таким домоволодінням. Тобто досягнуто згоди щодо окремого користування 5/12 частин будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

За вказаною адресою зареєстровані співвласник ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_4 , онука ОСОБА_6 , а фактично проживає, окрім зазначених осіб, позивач ОСОБА_1 , що є дружиною ОСОБА_4

ОСОБА_1 28.04.2015 звернулась через Центр надання адміністративних послуг Печерського району до Печерського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою про реєстрацію місця проживання, за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом Печерського районного відділу Головного управління в місті Києві Державної міграційної служби України від 06.05.2015 №1-7/338 ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації місця проживання.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло (стаття 47).

Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини у відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі «Powell and Rayner v. the U.K.» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункту 2 статті 8 Конвенції.

За змістом статті 2 (Свобода пересування) Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця» (на час виникнення спірних правовідносин) вільний вибір місця проживання чи перебування право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

За приписами статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Для реєстрації особа або її законний представник, зокрема, подає: письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; талон зняття з реєстрації (у разі зміни місця проживання в межах України); документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Згідно статті 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування.

Вказаним Законом визначено вичерпний перелік необхідних документів для реєстрації місця проживання та заборонено вимагати для реєстрації подання особою інших документів.

Процедуру реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування врегульовано Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ від 22.11.2012 №1077, відповідно до пункту 2.2 якого для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України, а після утворення центрів надання адміністративних послуг (далі - центр) - до відповідного центру, зокрема: письмову заяву про реєстрацію місця проживання; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання.

За змістом же пункту 2.5 Порядку також забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів.

При цьому, суть спору у даній справі полягає у способі захисту порушених прав позивача та реалізації таких, з урахуванням прав та обов`язків відповідача, та вимог чинного законодавства, що врегульовують відносини права спільної часткової власності.

Так, згідно вимог частини першої статті 316 та частини першої статті 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Суд звертає увагу, що правомочність володіння слід розуміти як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Аналізуючи складові правомочності права власності в контексті спірних правовідносин, слід виходити з того, що право позивача на реєстрацію місця проживання стосується права користування майном, що є у спільній частковій власності вказаних вище осіб.

За змістом статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (статті 321 цього ж Кодексу).

Згідно вимог статті 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 цього Кодексу визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Тобто, враховуючи вищевикладені положення чинного законодавства і те, що в матеріалах справи наявний нотаріально посвідчений договір щодо порядку користування вказаним домоволодінням від 09.07.1998, суд приходить до висновку, що надана ОСОБА_2 , який є власником 5/12 частин домоволодіння, згода на реєстрацію місця проживання позивача є правомірною, а згоди для такої реєстрації іншого співвласника та/або його спадкоємців, не є обов`язковими у контексті частини четвертої статті 358 Цивільного кодексу України.

Так, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 23.02.2016 зазначено, що слід з`ясувати порядок реєстрації права власності на 5/12 частин вказаного домоволодіння на ОСОБА_2 в бюро технічної інвентаризації, наявність окремого технічного паспорту тощо, виходячи з порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно, що діяв на момент набуття часткового права власності, тобто у 1994 році, з урахуванням положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31.01.1966.

Відповідно до частини першої Розділу I Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 (в редакції, що діяла на час реєстрації права власності на 5/12 частин вказаного домоволодіння на ОСОБА_2 ), реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

Згідно пунктів 22, 23 Розділу IV Інструкції, на підставі правовстановлюючих документів, перелічених в додатку №1, бюро технічної інвентаризації складає письмовий висновок, в якому зазначається:

а) адреса будинку (домоволодіння), площа земельної ділянки і кількість основних будівель;

б) дані про власників з зазначенням відносно громадян прізвища, ім`я та по батькові, а для установ, підприємств і організацій - повного їх найменування;

в) детальний перелік поданих документів, що встановлюють право теперішніх власників;

г) вид власності (державна, кооперативна, громадська, особиста);

д) участь кожного із співвласників у спільній власності відповідно до належної йому частки (1/4, 1/2, 1/3 і т. д.).

На підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою.

ОСОБА_2 (який є батьком чоловіка позивача) є власником 5/12 частки житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 25.11.1993, посвідченого державним нотаріусом шостої Київської державної нотаріальної контори №6 і зареєстрованого в реєстрі за №6у-1584, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 10.01.1994 №15309, про що на договорі власника проставлено реєстраційний напис.

Суд наголошує, що стаття 118 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, кореспондується із частиною четвертою статті 358 Цивільного кодексу України, якщо учасники спільної часткової власності на жилий будинок за угодою між собою встановили порядок користування відособленими приміщеннями будинку (квартирами, кімнатами) відповідно до частки кожного і така угода нотаріально посвідчена і зареєстрована у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, то вона обов`язкова і для особи, яка згодом придбає частку в спільній власності на цей будинок.

Як підтверджується матеріалами справи, на виконання приписів статті 118 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, договір від 09.07.1998 про порядок конкретного користування приміщеннями будинку по АДРЕСА_1 відповідно до частки кожного, 09.07.1998 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко М.В., зареєстрований в реєстрі за №850, та зареєстрований Київським міським бюро технічної інвентаризації.

Окрім того, право часткової власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 є дані технічного паспорту, в якому значиться один власник 5/12 частки будинку ОСОБА_2 .

Враховуючи вище зазначені приписи статті 118 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, відомості технічного паспорту, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.02.2016, суд приходить до висновку, що відповідачем незаконно обмежено спосіб реалізації права користування власником 5/12 частки житлового будинку, як складової поняття права власності.

Отже, для реєстрації ОСОБА_1 в житловому будинку по АДРЕСА_1 , необхідна згода власника 5/12 частки цього будинку.

Згідно пункту 3 частини третьої Положення про відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, затвердженого розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.05.2016 №263-к, відділ відповідно до визначених повноважень виконує такі завдання як реєстрацію місця проживання/перебування фізичних осіб.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, керуючись статтями 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Позов задовольнити.

Скасувати рішення Печерського районного відділу Державної міграційної служби України в місті Києві від 06.05.2015 №1-7/338 про відмову у реєстрації місця проживання.

Зобов`язати відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Радянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, 13.07.2000) за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.