Справа № 826/1511/16
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 березня 2017 року письмове провадження № 826/1511/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., суддів Кузьменка В.А., Огурцова О.П., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Всеукраїнської громадської організації «Українська асоціація власників зброї» до Міністерства юстиції України, треті особи Міністерство внутрішніх справ, Державна регуляторна служба України про визнання протиправною бездіяльності

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд:

визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка полягає у не скасуванні рішення про державну реєстрацію спільного наказу Міністерства внутрішніх справ та Держкомпідприємництва № 53/213 від 21.03.2001 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва, ремонту вогнепальної зброї не військового призначення та боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю не військового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу»;

зобов'язати Міністерство юстиції скасувати рішення про державну реєстрацію спільного наказу Міністерства внутрішніх справ та Держкомпідприємництва № 53/213 від 21.03.2001 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва, ремонту вогнепальної зброї не військового призначення та боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю не військового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не дотримався вимог закону щодо скасування державної реєстрації нормативно-правового акта, який був прийнятий на підставі закону, що був визнаний таким, що втратив чинність.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що скасування державної реєстрації нормативно-правового акта є правом відповідача, реалізація якого вимагає дотримання певної процедури. Відповідач виконав всі дії, які передують прийняттю рішення про скасування реєстрації нормативно-правового акта, про який йде мова у позові, однаку зв'язку з виконанням вимог відповідача відповідними профільними органами - третіми особами у справі, прийняття такого рішення затягнулося у часі, що, однак, не свідчить про бездіяльність відповідача. Тому відповідач просив суд у позові відмовити.

Під час розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги у зв'язку з тим, що наведений вище наказ у процесі розгляду справи було визнано таким, що втратив чинність, та просив суд визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка полягає у не скасуванні рішення про державну реєстрацію спільного наказу Міністерства внутрішніх справ та Держкомпідприємництва № 53/213 від 21.03.2001 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва, ремонту вогнепальної зброї не військового призначення та боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю не військового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу».

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього докази, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, керуючись ч.6 ст.128 КАС України, суд встановив:

Позивач є неприбутковою громадською організацією із всеукраїнським статусом, яка на умовах добровільності, самоврядування, гласності, законності, індивідуального і колективного членства, об'єднує громадян, власників зброї, колективи юридичних осіб з метою поєднання зусиль, спрямованих задоволення та захист свої законних соціальних, економічних, творчих, вікових, національно-культурних, спортивних та інших спільних інтересів.

Відповідно до п.2.1 розділу 2 Статуту позивача основною метою діяльності позивача є захист законних інтересів своїх членів.

Згідно з п.2.2 1 розділу 2 Статуту позивача одним із головних завдань, спрямованих на реалізацію основної мети діяльності позивача, є сприяння вдосконаленню нормативно-правової бази, яка регулює обіг зброї в Україні.

21.03.2001 був прийнятий спільний Наказ Державного комітету з питань регуляторної політики та підприємництва України та Міністерства внутрішніх справ України № 53/213 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва, ремонту вогнепальної зброї невійськового призначення та боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу» - далі Наказ № 53/213 від 21.03.2001.

Підставою прийняття вказаного вище Наказу зазначено статтю 8 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та постанову Кабінету Міністрів України від 14.11.2000 № 1698 "Про затвердження переліку органів ліцензування".

04 квітня 2001 року рішенням Міністерства юстиції України № 307/5498 вказаний вище Наказ № 53/213 від 21.03.2001 був зареєстрований.

Відповідно до ч.3 ст.21 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», який набув чинності 28.06.2015, передбачено, що Закон України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" втрачає чинність з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно з п.16 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади у разі внесення змін, доповнень або визнання таким, що втратив чинність, акта законодавства, відповідно до якого прийнято нормативно-правовий акт, орган, що видав цей нормативно-правовий акт, зобов'язаний у місячний термін внести до нього відповідні зміни, доповнення або визнати його таким, що втратив чинність.

Тобто, в даному випадку, треті особи у справі зобов'язані були вжити відповідних дій протягом місяця, починаючи з 28.06.2015, а саме внести у вказаний вище Наказ № 53/213 від 21.03.2001 зміни, доповнення або визнати його таким, що втратив чинність.

Як видно з матеріалів справи (а.с.42) 02.07.2015 МВС України, тобто орган, що видав Наказ № 53/213 від 21.03.2001, звернувся до відповідача листом «Про перегляд та приведення у відповідність до законодавства деяких нормативно-правових актів», в якому у відповідь на лист Міністерства юстиції України від 29.05.2015 № 10.1-17/68 повідомив про розроблення проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва та ремонту вогнепальної зброї невійськового призначення і боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду; виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу», який надіслано на погодження до Мінекономрозвитку (вих. № 22712/Яр від 26.05.2015) та Державної регуляторної служби України (вих. № 22817/Яр від 26.05.2015). Також третьою особою зазначено, що в разі прийняття вказаної постанови Наказ № 53/213 від 21.03.2001 буде визнано таким, що втратив чинність.

Зважаючи на наведену вище обставину, суд схвалює наміри третьої особи - МВС України вжити заходи до врегулювання правовідносин, які були предметом регулювання Наказу № 53/213 від 21.03.2001. Разом з тим, ці дії не виключають обов'язку суб'єкта нормотворення дотриматися вимог, передбачених у Положенні та поряд з розробкою проекта нового нормативно-правового акта у встановлений законом спосіб визнати Наказ № 53/213 від 21.03.2001 таким, що втратив чинність.

Так, згідно з матеріалами справи, відповідач, отримавши повідомлення про розроблений третьою особою проект постанови (а.с.42), в подальшому, неодноразово звертався до третьої особи з вимогами привести Наказ № 53/213 від 21.03.2001 у відповідність до вимог чинного законодавства та встановлював для цього строки (а.с.44-52), починаючи з 15.09.2015 до 16.03.2016. Однак, реагування третьої особи на вказані звернення відповідача мало місце лише 29.02.2016, де було повідомлено про розроблення проекту спільного наказу МВС України та Мінекономровитку «Про визнання таким, що втратив чинність, спільного наказу Держпідприємництва і МВС від 21 березня 2001 року № 53/213». Відповідний наказ був прийнятий 25.03.2016 № 505/213.

Разом з тим, відповідно до п.п. «г» п.17 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта може бути скасовано у зв'язку з виявленням порушень або недотримання вимоги пункту 16 цього Положення органом, що видав нормативно-правовий акт.

Згідно з п.п.4.5 п.4 Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 31.07.2000 № 32/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15.05.2013 № 884/5) однією з підстав для скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта є виявлення порушень або недотримання вимоги пункту 16 Положення органом, що видав нормативно-правовий акт (п.4 Порядку).

Згідно з п.7 Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 31.07.2000 № 32/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15.05.2013 № 884/5) у разі виникнення обставин, зазначених у підпунктах 4.1, 4.4, 4.5 пункту 4 цього Порядку, орган державної реєстрації попередньо письмово інформує орган, що видав нормативно-правовий акт, про такі обставини та необхідність у 5-денний строк внести до нього зміни або визнати його таким, що втратив чинність, і відповідний нормативно-правовий акт у цей самий строк подати на державну реєстрацію в установленому законодавством порядку.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач допустив необґрунтоване зволікання в реалізації норми, передбаченої п.17 Положення. Такий висновок суду обґрунтований тим, що не зважаючи на необхідність дотримання відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, вимог щодо обґрунтованості, розсудливості та пропорційності прийнятих ним рішень, останній проявив бездіяльність на тривалн невиконання третіми особами, як суб'єктами нормотворення Наказу від 21 березня 2001 року № 53/213 вимог, визначених відповідачем у зверненнях щодо приведення цього Наказу у відповідність чинному законодавству.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що доводи, наведені у позові, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідач у справі обов'язок щодо доказування не виконав.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Всеукраїнської громадської організації «Українська асоціація власників зброї» задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка полягає у не скасуванні рішення про державну реєстрацію спільного наказу Міністерства внутрішніх справ та Держкомпідприємництва № 53/213 від 21.03.2001 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва, ремонту вогнепальної зброї не військового призначення та боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівлі вогнепальною зброєю не військового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу».

Судові витрати в сумі 1378,00 грн. присудити на користь Всеукраїнської громадської організації «Українська асоціація власників зброї».

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді В.А. Кузьменко

О.П. Огурцов