Справа № 810/1204/15
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Київ К/800/35905/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Бухтіярової І.О., Приходько І.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року

у справі № 810/1204/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Гарант Груп»

до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Буд-Гарант Груп» (далі - Товариство) звернулось в суд з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - Інспекція), в якому просило:

- визнати протиправними дії відповідача щодо неприйняття як податкової звітності податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року з додатками №1 та №5;

- зобов'язати відповідача відобразити показники податкової звітності податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року та додатків №1 та №5 до неї в картці особового рахунку;

- зобов'язати відповідача внести показники податкової звітності податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року з додатками №1 та №5, в тому числі зобов'язати відобразити в електронній базі даних «Деталізована інформація по платнику податку на додану вартість щодо результатів автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів на рівні ДПА України», автоматизованих інформаційних систем АІС «Система автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі на рівні ДПІ України», АІС «Податковий Блок» та інших податкових базах суми податкового кредиту та податкових зобов'язань з податку на додану вартість за вказаний період;

- заборонити використання та передачу податковими органами в ході проведення перевірок контрагентів Товариства даних встановлених в ході співставлення показників податкових зобов'язань та податкового кредиту даного суб'єкта господарювання щодо невідображення показників податкової звітності з податку на додану вартість за грудень 2014 року в податкових базах.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року. адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправними дії відповідача щодо неприйняття як податкової звітності податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року та додатків №1 та №5 до неї; зобов'язано відповідача відобразити показники податкової звітності податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року та додатків №1 та №5 в картці особового рахунку; зобов'язано відповідача внести показники податкової звітності податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року та додатків №1 та №5 до автоматизованих інформаційних систем; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року апеляційну скаргу Інспекції залишено без задоволення. Змінено постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року в частині задоволених позовних вимог, а саме: визнано протиправною відмову Інспекції у прийнятті податкової декларації Товариства з податку на додану вартість за грудень 2014 року з додатками №1 та №5, а податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2014 року з додатками №1 та №5 визнано такою, що подана у момент фактичного її отримання Інспекцією - 20 травня 2015 року; у іншій частині постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти рішення, яким відмовити у частині задоволених позовних вимог, в іншій частині рішення суддів попередніх інстанцій просив залишили без змін. у цій части

Письмові запереченнях на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відхилення касаційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариством 20 січня 2015 року подано до Інспекції податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2014 рік з додатками: №1 - «Розрахунок коригування сум податку на додану вартість до податкової декларації з податку на додану вартість (Д1)»; №5 - «Розшифровка податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5)».

Листом від 04 лютого 2015 року №1093/10/26-51-15-121 Інспекцією повідомлено Товариство про те, що податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2014 року та додатки №1 та №5 не визнано як податкову звітність з підстав порушення вимог статті 48 Податкового кодексу України.

Зазначаючи про помилковість висновків відповідача, суди попередніх інстанцій виходили і того, що позивачем при поданні податкової звітності дотримано положення статті 48 Податкового кодексу України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 49.8 статті 49 Податкового кодексу України 49.8. Прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Пунктом 49.10 статті 49 Податкового кодексу України визначено, що відмова посадової особи органу державної податкової служби прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо), забороняється.

Податковим кодексом України передбачені спеціальні наслідки подання платником податків податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України. У такому разі на підставі пункту 49.11 статті 49 Податкового кодексу України орган державної податкової служби зобов'язаний надати платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови.

Разом з тим, як свідчить лист, яким повідомлено позивача про невизнання податної ним декларації з додатками як податкової звітності, відповідач не зазначив в чому полягають причини відмови, а фактично лише послався на положення статті 48 Податкового кодексу України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що податкова декларація з податку на додану вартість за грудень 2014 рік з додатками, містить усі необхідні реквізити, які передбачені п. 48.3 статтею 48 Податкового кодексу України, а відтак відмова податкового органу у прийнятті декларації є протиправною.

Під час судового розгляду відповідач вказував на те, що порушення позивачем вимог статті 48 Податкового кодексу України полягало у недостовірному зазначенні ним в податковій декларації місцезнаходження.

Судами попередніх інстанцій на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, договору оренди нежитлового приміщення, договору суборенди нежитлового приміщення, статуту позивача, встановлено, що на час подання декларації місцезнаходженням позивача є м. Київ. вул. Ахматової, буд. 16-Б.

Вказана адреса зазначена і в податковій декларації.

З огляду на те, що позивачем дотримано вимоги щодо зазначення місця знаходження (податкової адреси) в податковій декларації, суди попередніх інстанцій дійшли юридично правильного висновку про протиправності відмови Інспекції прийняти податкову декларацію з податку на додану вартість з додатками.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.

Керуючись наведеним положенням, суд апеляційної інстанції відновив порушені права та інтереси позивача.

Так, за змістом пункту 49.13 статті 49 ПК України у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Визнання протиправними дій щодо не реєстрації податкової декларації, що по суті є відмовою прийняти податкову звітність, означає, що відповідні дії не створили жодних правових наслідків, а податкова декларація є поданою вчасно на підставі пункту 49.13 статті 49 ПК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, з урахуванням повноважень, наданих частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, щодо виходу за межі позовних вимог для повного захисту прав та інтересів, про захист яких просив позивач, обґрунтовано виходив із необхідності визнання податкової декларації такою, що подана у день її фактичного отримання Інспекцією.

Тому, в такому разі обов'язок платника податків щодо своєчасного подання податкової декларації є виконаним належним чином, а його порушені права цілком відновленими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами першої та апеляційної інстанцій були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві відхилити, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року в незміненій частині та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
І.О. Бухтіярова

І.В. Приходько