Справа № 804/7622/15
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2017 р. Справа № 804/7622/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді судді суддіЗахарчук-Борисенко Н. В. Царікової О.В. Барановського Р.А.
при секретарі судового засіданняМузиці Я.І.
представника позивача представника відповідачаОСОБА_4. ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_7 до відповідача 1: Державної фіскальної служби України, відповідача 2:Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, відповідача 3: Державної податкової інспекції у Новокодацькому районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказів про звільнення, -
16.06.2015 ОСОБА_7 (далі - ОСОБА_7, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства доходів і зборів України в особі комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України, Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області в особі Комісії з реорганізації ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 20.01.2017 просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 25.03.15р. №245-о "Про звільнення ОСОБА_7 з посади заступника начальника ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, з підстав передбачених Законом України "Про очищення влади" з моменту прийняття;
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової інспекції у Ленінському районі м.Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 29.04.15р. №206-о про оголошення наказу Міністерства доходів і зборів України від 25.03.15р. №245-о "Про звільнення ОСОБА_7." з моменту прийняття;
- поновити ОСОБА_7 на посаді заступника начальника Державної податкової інспекції у Новокодацькому районі м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області;
- визнати недійсним запис №39 від 29.04.15р. про звільнення з займаної посади з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади", згідно п.7-2 ч.1 ст.36 КЗпП України, внесений до трудової книжки ОСОБА_7, зобов'язавши Державну податкову інспекцію у Новокодацькому районі м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_7;
- вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості про ОСОБА_7;
- зобов'язати Державну фіскальну службу України відшкодувати ОСОБА_7 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- стягнути з відповідачів солідарно на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.;
- допустити постанову до негайного виконання;
- стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_7 понесені ним судові витрати;
- зобов'язати Головне управління ДФС у Дніпропетровській області подати звіт про виконання постанови суду в частині негайного виконання, відразу після отримання її копії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2015 провадження у справі було зупинено до вирішення Конституційним судом України справи за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п'ятої статті 5, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014р. та до вирішення Конституційним судом України справи за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності положенням частини третьої статті 22, частини першої статті 38, статті 58, частини другої статті 61, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7,8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014р.
17.11.2016 до суду від представника ОСОБА_7 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.
05.12.2016 на підставі розпорядження виконуючого обов'язки керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року. №2269 д у зв'язку з закінченням повноважень судді Ніколайчук С.В. та на виконання розпорядження заступника керівника апарату суду від 24.02.2016 року № 22 здійснено повторний автоматичний розподіл та адміністративну справу № 804/7622/15 за позовом ОСОБА_7 до відповідача 1: Міністерства доходів і зборів України в особі комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України, відповідача 2: Державної фіскальної служби України, відповідача 3: Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, відповідача 4: Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області в особі Комісії з реорганізації ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказів про звільнення - передано у провадження судді Захарчук-Борисенко Н.В.
Ухвалою суду від 12.01.2017 поновлено провадження у даній справі та призначено до розгляду у судовому засіданні.
20.01.2017 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла заява про залучення в якості співвідповідача та уточнення адміністративного позову, в якій просить залучити до участі в адміністративній справі №804/7622/15 за позовом ОСОБА_7 до відповідача 1:Державної фіскальної служби України (далі - відповідач 1, ДФС України), відповідача 2:Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі - відповідач 2, ГУ ДФС у Дніпропетровській області), відповідача 3: Державної податкової інспекції у Новокодацькому районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач 3, ДПІ у Новокодацькому районі м. Дніпра).
Ухвалою суду від 09.03.2017 у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості відповідача 4 Міністерства юстиції України було відмовлено.
Ухвалою суду від 09.03.2017 здійснено заміну Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області в особі Комісії з реорганізації ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області на Державну податкову інспекцію у Новокодацькому районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, знаходячись з 24.07.2013 по час подачі даного адміністративного позову до суду, у відпустці для догляду за дитиною на час прийому Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII (далі - Закон від 16.09.2014 №1682-VII) не знаходився на робочу місці та не виконував свої функціональні обов'язки, а тому з об'єктивних причин не знав та не міг знати про день початку перевірки в ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області. Крім того, позивач зазначив, що його жодним способом, а саме ані телефонограмою, ані врученням Наказу, направлення на його адресу листа не було повідомлено про початок проведення перевірки. Оскаржуваним наказом від 25.03.2015 №245 позивача було звільнено з посади заступника начальника ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області з підстав, передбачених Законом від 16.09.2014 №1682-VII. Незаконне звільнення завдало ОСОБА_7 моральних страждань, в зв'язку з чим позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідачів 1, 2 у судове засідання з'явився, надав до суду письмові заперечення в обґрунтування яких зазначив, що за нормами ч.1 ст. 4 Закону №1682 особи, які перебувають на посадах, визначених у пп.1-10 ч.1 ст.2 цього Закону, подають керівнику або орану, зазначеному в ч.4 ст.5 цього Закону. власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону, проте від позивача жодної відповідної заяви не надходило. З огляду на викладене, представник відповідачів 1, 2 вважає, що ними не було порушено законних прав та інтересів позивача, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Представник відповідача 3 у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що позивач належним чином був ознайомлений з наказом ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська №206 - о від 29.04.2015 «Про оголошення наказу» Міндоходів України від 25.03.2015 №245 - о «Про звільнення ОСОБА_7, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_7 24.07.2013 був призначений на посаду заступника начальника Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області. Згідно з Наказом Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 23.07.2013 №20-д було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24.07.2013 по 21.01.2016 включно.
Представник позивача у судовому засіданні зазначила, що позивачем 15.04.2015 за власним бажанням згідно із ст.4 Закону України «Про очищення влади» на ім'я Голови комісії з реорганізації Міндоходів Білоуса Ігоря Олеговича було направлено заяву про проведення перевірки з повідомлення, що заборони, визначені ч.3 або ч.4 ст. 1 Закону №1682 до позивача не застосовуються.
04.05.2015 позивачем від Державної фіскальної служби України було отримано лист від 27.04.2015 про розгляд вищевказаної заяви, відповідно до якого позивачу було повідомлено наступне.
Згідно з наказом ДФС від 29.02.2015 №117 «Про початок перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» стосовно посадових і службових осіб Міндоходів» з 12 березня 2015 року розпочато перевірки стосовно керівників, їх перших заступників та заступників керівників територіальних органів у Дніпропетровській області.
Листом ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 16.03.2015 № 1742/8/04-36-04-24 повідомлено, що станом, на 16.03.2015 від ОСОБА_7 заяви про проведення перевірки не надходило.
Наказом ДФС від 25.03.2015 № 245-о ОСОБА_7 звільнено з посади заступника начальника ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області з підстав, передбачених Законом № 1682.
13.05.2015 позивачем на адресу Державної фіскальної служби України було направлено заяву про незаконність дій з боку Державної фіскальної служби України з приводу незаконного залишення без розгляду заяви від 15.04.2015 про проведення перевірки передбаченої Законом № 1682-VII.
22.05.2015 позивачем через засіб поштового зв'язку отримано лист ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська Міндоходів у Дніпропетровській області, датований 30.04.2015 9045/7/04-067-04 відповідно до якого відповідач 3 просив позивача прибути до ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська для ознайомлення з Наказом Міндоходів від 25.03.2015 № 245-о про звільнення ОСОБА_7, який останній отримав 29.04.2015, тобто через місяць після прийняття оскаржуваного наказу.
З матеріалів справи вбачається, що 26.05.2015 року ОСОБА_7, був ознайомлений з Наказом ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів Дніпропетровській області від 29.04.2015 року № 206-о «Про оголошення Наказу Міністерства доходів і зборів України від 25.03.2015 №2 «Про звільнення ОСОБА_7.».
З оскарженого наказу від 25.03. 2015 №245-0 «Про звільнення ОСОБА_7» вбачається, що позивача звільнено 25.03.2015 з посади заступника начальника державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області з підстав передбачених ЗУ «Про очищення влади».
В той час, відповідно до Наказу ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 29.04.2015 № 206-о «Про оголошення Наказу Міндоходів від 25.03.2015 № 245-о «Про звільнення ОСОБА_7 зазначено, що позивача звільнено 29.04.2015 з посади заступника начальника державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області з підстав, передбачених ЗУ «Про очищення влади».
Представник позивача у судовому засіданні також зазначив, що ОСОБА_7 було видано трудову книжку, відповідно до якої позивача звільнено із займаної посади з підстав, передбачених ЗУ «Про очищення влади», п.7-2 ч.1 ст.36 КЗпП України та встановлена дата звільнення 29.01.2015.
З огляду на викладене, суд зазначає, що Наказ Міндоходів від 25.03.2015 №245-0 та Наказ Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська від 29.04.2015 №206-о містять різні дати звільнення ОСОБА_7 із займаної посади.
Не погоджуючись із вказаними наказами, позивач звернувся до суду.
Аналізуючи виниклі правовідносини суд зазначає наступне.
Спірні відносини врегульовані Законом України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII, Кодексом законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII.
При цьому застосовуючи до спірних правовідносин норми згаданих нормативно-правових актів суд виходить з того, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
16.09.2014 був прийнятий Закон України «Про очищення влади» №1682-VII.
Відповідно до ч.1 ст.1. очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Згідно з ч.1 ст. 4 Закону №1682-VII особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону.
Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №1682-VII заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.
Згідно з ч.3 ст.4 Закону №1682-VII неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону. Подання заяви, у якій особа повідомляє про те, що до неї застосовується заборона, зазначена у частині третій або четвертій статті 1 цього Закону, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після подання такої заяви та застосування до неї відповідної заборони.
З матеріалів справи вбачається, що 24.02.2015 Державною фіскальною службою України був прийнятий Наказ № 117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади».
Так, відповідно до Наказу ДФС України від 24.02.2015 №117 керівникам (головам комісії з реорганізації) територіальних органів Міндоходів, спеціалізованого департаменту (органу) було наказано: забезпечити доведення вказаного наказу в день його видання до відома осіб, зазначених у пунктах 1.2. -1.4. пункту 1 цього наказу; інформацію про ознайомлення направити до Департаменту персоналу; надати особисто та забезпечити надання особами, зазначеними у пунктах 1.2. -1.4. пункту 1 цього наказу до департаменту персональну власноручно написаних заяв за формою, визначеною у додатках 1 або 2 Порядку.
Проте, в судовому засіданні було встановлено, що ані Головою комісії з реорганізації територіальних органів Міндоходів, ані іншими особами, ОСОБА_7, ані в день винесення наказу №117 від 24.02.2015 року, ані в подальшому, жодним чином не був доведений вказаний наказ до відома. Суд зазначає, що даний факт підтверджено листом ДФС України від 27.04.2015 №3862/к/99-99-0401-02-14, який міститься в матеріалах справи.
Крім того, суд звертає увагу на те, що, 10.12.2015 позивач звернувся до Головного управління Держпраці у Київській області із заявою щодо можливого порушення законодавства про працю адміністрацією ДФС України, на що ним було отримано відповідь про розгляд звернення №К-1310 від 13.01.2016 та зазначено наступне.
13.01.2016 головним державним інспектором проведено перевірку додержання законодавства про працю у Державної фіскальної служби України за зверненням позивача з виїздом на місце. У ході перевірки встановлено, що наказом ДФС України «про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» стосовно посадових і службових осіб Міндоходів» від 24.02.2015 №117 передбачено початок перевірки відповідно до Закону №1682: 1.3 стосовно керівників, їх перших заступників та заступників керівників територіальних органів Міндоходів (крім зазначених у підпункті 1.2 пункту 1) у:1.3.1 АР Крим, Вінницькій, Волинській, Дніпропетровській областях - з 12.03.2015.
Відповідно до наданого для перевірки Акту Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 25.02.2015 № І, у телефонній розмові завідувач сектору персоналу Гаркуша О.І. повідомила позивача про надання у письмовій формі заяви за формою 1 або 2 до Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частиною третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», Декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік.
Разом з тим, 07.03.2015 позивачу направлено лист, за підписом Голови Комісії з реорганізації ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, заступника начальника ДПІ Золотухіної Н.І., від 27.02.2015 № 3963/7/04-067-04-035 з інформуванням позивача про необхідність надання власноруч написаної заяви за формою 1 або 2 до Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частиною третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік, що підтверджується фіскальним чеком від 07.03.2015.
Вказаний лист 07.04.2015 повернувся у зв'язку із закінченням терміну зберігання, що підтверджується довідкою ф.20.
Згідно з наданим для перевірки листом від 23.03.2015 № 1938/8/04-36-04-24 Головне управління ДФС у Дніпропетровській області інформувало Державну фіскальну службу України про те, що ОСОБА_7 у десятиденний строк не було подано заяви про проведення перевірки, яка передбачена Законом України «Про очищення влади».
Згідно з наданим для перевірки наказом, за підписом Голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів Білоус І.О., від 25.03.2015 № 245-0 позивача звільнено 25.03.2015 з посади заступника начальника Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Підстава: п. 7" частини першої ст. 36 КЗпП України, Закон України «Про очищення влади», доповідна записка від 25.03.2015 № 759/99-99-04-0102-18.
Проте, листом Державної адміністрації зв'язку УДППЗ «Укрпошта» від 05.05.2015 №5-06-3093 «При перевірці виробничої документації, по відділенню поштового зв'язку №127, за період з 17.10.2014 по 23.04.2015, підтверджено, що на ім'я ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1, рекомендована кореспонденція у врученні не значиться».
Таким чином, оскільки ОСОБА_7 не було повідомлено про початок проведення перевірки, то, як наслідок, позивач не мав можливості подати відповідну заяву для проходження люстраційної перевірки.
Крім того, разом з вищезазначеним для перевірки надано наказ Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області Міністерства доходів і зборів України від 23.07.2013 № 20-д. Згідно зазначеного наказу ОСОБА_7 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24.07.2013 по 21.01.2016 включно.
Суд зазначає, що відповідно до частий 3, 7 статті 179 Кодексу законів про працю України, за бажанням жінки їй надасться відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї етапі, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.
Відповідно до ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.
Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про відпустки» відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, та одним із прийомних батьків.
Вказане положення відповідає правовій позиції Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 22.03.2012 року по справі «Костянтин Маркін проти Російської Федерації» зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.
Відповідно до статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.
Отже, питання про звільнення даної особи може розглядатись тільки після проходження строку, на протязі якого, дану особу, її особливий статус, охороняє трудове законодавство і Конституція.
Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на час звільнення позивач перебував у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24.07.2013 по 21.01.2016 включно, не знаходився на своєму робочу місці та не виконував свої функціональні обов'язки.
Отже, суд вважає, що оскільки ОСОБА_7 знаходячись з 24.07.2013 по час подачі даного адміністративного позову до суду, у відпустці для догляду за дитиною на час прийому Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII не знаходився на робочу місці та не виконував свої функціональні обов'язки, а тому з об'єктивних причин не знав та не міг знати про день початку перевірки в ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області позивач не був забезпечений можливістю подати відповідну заяву, що безумовно позбавила його можливості скористатись даним правом та одночасно обов'язком визначеним Законом №1682-VII.
Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що Катченко Є.В. не була подана заява про проведення перевірки, відповідно до ЗУ «Про очищення влади» до 15.04.2015 з об'єктивних причин та у зв'язку з невиконанням своїх обов'язків з боку структурних підрозділів Державної фіскальні служби України, що є безумовною підставою для визнання протиправними Наказу Міністерства доходів і зборів України від 25.03.2015 № 245-о та Наказу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 29.04.2015 № 206-о.
Відповідно до положень ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст.43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч.1 ст.235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Водночас, у зв'язку з відсутністю підстав для звільнення позивача, що встановлено судом, ОСОБА_7 підлягає поновленню на посаді заступника начальника Державної податкової інспекції у Новокодацькому районі м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Ухвалюючи рішення про поновлення незаконно звільненого працівника суд, у відповідності до ст. 235 КЗпП, приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.256 КАС України постанови про поновлення на посаді у відносинах публічної служби; присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині визнання недійсним запису №39 від 29.04.15 про звільнення з займаної посади з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади", згідно з п.7-2 ч.1 ст.36 КЗпП України, внесений до трудової книжки ОСОБА_7, зобов'язавши Державну податкову інспекцію у Новокодацькому районі м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_7 та вилучення з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості про ОСОБА_7 суд виходить з наступного.
Пунктом 2.10 наказу № 58 від 29.07.93 р. «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р., встановлено, що у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу, після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за № таким-то недійсний». Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним» і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.
Таким чином, суд приходить до висновку, що ведення трудової книжки жодним чином не порушують права та інтереси позивача, а вилучення з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомостей про ОСОБА_7 є передчасною вимогою, оскільки позивач не звертався до розпорядника Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» з вимогою про вилучення вказаних відомостей, а ухвалою суду від 09.03.2017 було відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості відповідача 4 Міністерства юстиції України.
Стосовно заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000, 00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 р. та від 27.02.2009 р., під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не обґрунтовано, в чому саме полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняттям оскаржуваного наказу суб'єкта владних повноважень, у зв'язку з чим, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди.
Крім того, належним способом захисту порушеного права ОСОБА_7 на працю суд вважає поновлення його на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_7 про зобов'язання Головного управління ДФС у Дніпропетровській області подати звіт про виконання постанови суду в частині негайного виконання, відразу після отримання її копії суд зазначає, що відповідно до ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Отже, суд вважає, що зобов'язати надати такий звіт, це право суду, а не обов'язок, а тому, в цій частині вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За змістом частини 1 статті 69 та частини 1 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що мотивація та докази, наведені позивачем під час розгляду адміністративної справи, дають суду підстави для висновків, які б спростовували доводи відповідача, та останнім не доведено суду обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позову, суд дійшов висновку що вимоги позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.
На підставі викладеного, керуючись статтями 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Адміністративний позов ОСОБА_7 до відповідача 1: Державної фіскальної служби України, відповідача 2:Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, відповідача 3: Державної податкової інспекції у Новокодацькому районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказів про звільнення - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 25.03.15р. №245-о "Про звільнення ОСОБА_7 з посади заступника начальника ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, з підстав передбачених Законом України "Про очищення влади" з моменту прийняття.
Визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової інспекції у Ленінському районі м.Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 29.04.15р. №206-о про оголошення наказу Міністерства доходів і зборів України від 25.03.15р. №245-о "Про звільнення ОСОБА_7." з моменту прийняття.
Поновити ОСОБА_7 на посаді заступника начальника державної податкової інспекції у Новокодацькому районі м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Зобов'язати Державну фіскальну службу України виплатити ОСОБА_7 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Постанова підлягає негайному виконанню відповідно до п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Присудити з Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, Державної податкової інспекції у Новокодацькому районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області солідарно за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_7 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 130, 00 грн.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.254 КАС України та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.

Повний текст постанови складено 10 березня 2017 року.

Головуючий суддя (підпис) Суддя (підпис) Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили станом на 10.03.2017 р. Суддя З оригіналом згідно Помічник судді Н.В. Захарчук-Борисенко О.В. Царікова Р.А. Барановський Н.В. Захарчук-Борисенко В.В.Кухар