Справа № 450/2637/16-а,2-а/450/165/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Справа № 876/613/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до голови Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Бедрія Мирона Михайловича, Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просила зобов'язати голову Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Бедрія М.М. надати їй копії всіх рішень Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області за період 2012 - 2016 роки, які стосуються надання згоди на розробку проектів, передачі земельних ділянок у власність або користування із земель комунальної власності територіальних громад сіл Лисиничі та Підбірці Пустомитівського району Львівської області.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.12.2016 позов було задоволено частково. Зобов'язано Лисиничівську сільську раду Пустомитівського району Львівської області надати ОСОБА_1 належно завірені наявні копії рішень про надання згоди на розробку проектів, передачі земельних ділянок у власність або користування із земель комунальної власності територіальних громад сіл Лисиничі та Підбірці Пустомитівського району Львівської області, прийнятих за період з 01.01.2015 по 05.08.2016. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Лисиничівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області подала апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що в запитуваних позивачем рішеннях міститься конфіденційна інформація, яку сільська рада не має права надавати без згоди осіб, яких вона стосується. Крім того, відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про доступ до публічної інформації», у разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Тому просить скасувати постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.12.2016 та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволені адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3, який підтримав апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, дослідивши наявні в справі письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 26.08.2016 ОСОБА_1 звернулася до голови Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області із заявою, яка була зареєстрована за № 435, в якій просила надати належним чином завірені копії рішень сесій Лисиничівської сільської ради та її виконавчого комітету про надання згоди на розробку проектів землеустрою та/або відведення у власність, користування земельних ділянок на території територіальних громад с. Лисиничі та с. Підбірці за період з 01.01.2015 до 05.08.2016.

Листом № 288 від 26.08.2016 Лисиничівська сільська рада Пустомитівського району повідомила, що не може надати зазначені у запиті копії рішень сесії Лисиничівської сільської ради, оскільки такі містять конфіденційну інформацію, дані майнового характеру, а також обставини, події, пов'язані з особою, а також відсутня згода громадян на поширення конфіденційної інформації, що їх стосується. Крім того вказав, що виконавчим комітетом Лисиничівської сільської ради не приймалися рішення про надання згоди на розробку проектів землеустрою та/або відведення у власність.

01.09.2016 ОСОБА_1 повторно звернулася із заявою, яка зареєстрована 01.09.2016 за № 454, в якій просила надати їй копії рішень Лисиничівської сільської ради за період з 01.01.2015 по 05.08.2016 про передачу у приватну власність та користування земельних ділянок із земель комунальної власності у межах сіл Лисиничі та Підбірці.

У відповідь на повторний запит ОСОБА_1 було надано відповідь № 321 від 06.09.2016 про неможливість надання запитуваної інформації з підстав її конфіденційності та з покликанням на те, що така містить дані майнового характеру, а також обставини, події, пов'язані з особою, поширення конфіденційної інформації про яку без її згоди органами місцевого самоврядування є втручанням в її особисте життя.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено, що вся інформація, яка міститься в запитуваних позивачкою протоколах сесії ради, носить конфіденційний характер та доступ до яких було обмежено фізичними або юридичними особами, тому відмова у наданні публічної інформації з підстави віднесення її до конфіденційної є незаконною. Щодо позовної вимоги про надання копії всіх рішень щодо згаданих вище земельних питань за період з 2012 до 31.12.2014 та з 05.08.2016, суд першої станції відмовив у її задоволенні, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач по справі зверталася до відповідача з інформаційним запитом про надання таких рішень, а отже і відсутній предмет спору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України встановлено право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про інформацію», основними напрямами державної інформаційної політики є забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації; створення умов для формування в Україні інформаційного суспільства; забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб'єктів владних повноважень; створення інформаційних систем і мереж інформації, розвиток електронного урядування; постійне оновлення, збагачення та зберігання національних інформаційних ресурсів; забезпечення інформаційної безпеки України; сприяння міжнародній співпраці в інформаційній сфері та входженню України до світового інформаційного простору.

Згідно з положеннями ст.5 цього Закону, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про інформацію», право на інформацію забезпечується : створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

Згідно ст.20 цього Закону, за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) .

Відповідно до ст.1 цього Закону, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст.3 цього ж Закону, право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема : обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Статтею 4 вказаного Закону встановлено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень, вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом, рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Згідно ст.5 цього Закону, доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом, надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 14 вказаного Закону встановлено обов'язки розпорядника інформації, серед яких обов'язок оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення, вести облік запитів на інформацію, надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації зобов'язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньо-організаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Положеннями ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно ч.4 цієї статті, у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 22 цього ж Закону встановлено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках : 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч.2 ст.22).

Частиною 1 статті 6 цього Закону встановлено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог : 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

З наведеного можна дійти висновку, що доступ до інформації може бути обмежений лише за наявності всіх трьох вимог. При відсутності ж хоча б однієї з них інформація є відкритою, а розпорядник інформації зобов'язаний надати таку або довести, що наявні всі три підстави для обмеження доступу до неї.

Відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про інформацію», конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до положень ст.5 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

У п.3.2 Рішення Конституційного суду України від 20.01.2012 по справі № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, на які покликається відповідач в апеляційній скарзі та відповіді на запит, зазначено, що відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону № 2657). Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень.

Пленум Вищого адміністративного суду у своїй постанові № 11 від 30.09.2013 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України № 2939-VI від 13.01.2011 «Про доступ до публічної інформації» роз'яснив, що у відносинах, пов'язаних із забезпеченням права на доступ до публічної інформації, конфіденційна інформація повинна визначатися відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Таким чином, інформація про осіб, котрі одержали державне та комунальне майно у власність чи користування, про розмір оплати праці та інших виплат з бюджетів усіх рівнів, не є інформацією з обмеженим доступом.

Складовою частиною державного майна є земля (ст.13 Конституції України, ч.2 ст.78 Земельного кодексу України). Відповідно, не може бути обмежено доступ до інформації про земельні ділянки, надані приватним особам у користування, а також прізвища, імена, по батькові цих фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали такі ділянки.

Обмеження щодо наведеної інформації може бути застосовано у випадку передбаченому частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» і лише з мотивів попередження шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Відповідно до ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Таким чином, аналізуючи встановлені судом обставини та наведені вище правові норми, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про недоведеність відповідачем правомірності надання відповідей на звернення ОСОБА_1

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області залишити без задоволення, а постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року по справі № 450/2637/16-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня виготовлення ухвали в повному обсязі.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О.Яворський

С.П.Нос

Повний текст ухвали складено 20.03.2017.