Справа № 815/889/17
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/889/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Лопатюк Ю.А.

сторін:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області щодо надання ОСОБА_1 неповної інформації та не по суті запиту на інформацію від 03.02.2017 року № б/н (вх. 1/12/ЗПІ від 07.02.2017 року);

- зобовязати головне управління Державної фіскальної служби в Одеській області у пятиденний строк надати ОСОБА_1 відповідь на запит на інформацію від 03.02.2017 року № б/н (вх. 1/12/ЗПІ від 07.02.2017 року) відповідно до поставлених питань і у той же строк подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги з підстав викладених в адміністративному позові та наданих в судовому засіданні поясненнях та зазначив, що відповідач, в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», є розпорядниками інформації, на якого покладено обов'язок надавання достовірної, точної та повної інформації, а також у разі потреби перевіряння правильності та об'єктивності наданої інформації відповідно до пункту 6 статті 14 цього Закону.

12.02.2017 року ОСОБА_1, поштою отримав лист головного управління ДФС в Одеській області з відповіддю на запит на інформацію. Відповідь яка надана є неповною та не по суті запиту, у звязку із чим дії головного управління ДФС в Одеській області щодо надання у відповіді на запит на інформацію неповної інформації є протиправними.

Представник відповідача проти позову заперечував в обґрунтування заявленої правової позиції зазначив, що ГУ ДФС в Одеській області ніяким чином не порушувало прав позивача, діяло в межах та на підставі норм чинного законодавства, оскільки, в відповіді від 09.02.2017 р. № 81/ЗПІ/15-32-13-03-02 заявнику повідомлено, що запитувані дані отримані ДФС України на центральному рівні та завантажені у систему "Податковий блок" по всій території України, у тому числі в Одеській області.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено наступне.

Відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», 03.02.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДФС в Одеській області з запитом на інформацію в якому вказав.

Рішенням ГУ ДФС в Одеській області від 28.11.2016 року № 1540/1/15-32-10-01-08 залишено без змін податкове повідомлення - рішення ДПІ у Малиновському районі м. Одеси від 20.07.2016 року № 22418-13 (з урахуванням листа ДПІ у Малиновському районі м. Одеси від 06.10.2016 року № 6988/1/15-52-1301), а первинні скарга ОСОБА_1 від 26.09.2016 року (вхід. ГУ № 11006/15-32 від 29.09.16) та від 13.10.2016 року (вхід. ГУ № Г. 218/15-32 від 28.10.16) - без задоволення.

Так, у рішенні викладено наступне:

«Згідно висновку ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 07.10.2016р. № 5963/8/15-52-13-01-15, на підставі пп.267.6.2, п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України та даних, отриманих 18.07.2016р. від ДФС України, залучено до оподаткування транспортним податком ОСОБА_1 за 2016 рік та ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області винесено відповідне -податкове повідомлення - рішення від 20.07.16 №22418-13 на суму 25000 грн.» (абзац 5 сторінці 2 рішення).

Відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» позивач просив падати наступну інформацію:

дані на які посилюється ГУ ДФС в Одеській області у рішення від 28.11.2016 року №1540/1/15-32-10-01-08 про результати розгляду первинних скарг, а саме: дані, які були отримані 18.07.2016 року від ДФС України (а/с. 9).

ГУ ДФС в Одеській області 09.02.2017 р. за № 81/ЗПІ/15-32-13-03-02 надало відповідь, у якій зазначено.

Відповідно до п.п. 267.2.1 п. 267.2 статті 267 ПК України, вартість легкового автомобіля визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобілю.

Вище зазначені дані отримані ДФС України на центральному рівні та були завантажені в Інформаційну систему «Податковий блок» у підсистему «Транспортний податок» по всій території України, у тому числі в Одеській області. У подальшому в автоматичному режимі були сформовані податкові повідомлення рішення по транспортному податку, по власникам легкових авто, які підлягали оподаткуванню.

Крім того, судом встановлено, що ГУДФС в Одеській області розглянуто первинні скарги ОСОБА_1 (ПНПП НОМЕР_1) від 26.09.2016р. б/н (вхід. ГУ №11006/15-32 від 29.09.16 р.) та від 13.10.2016р. б/н (вхід. ГУ №1/1218 від 28.10.16р.) на податкове повідомлення - рішення ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 20.07.2016 р. № 22418-13 про сплату податкового зобовязання з транспортного податку в сумі 25000 грн.

Під час розгляду первинної скарги встановлено наступне:

Згідно листа Територіального сервісного центру №5142 від 10.11.2016р. №31/15/5142-2768, наданого на запит ГУ ДФС в Одеській області від 27.10.2016р. №2340/10/15-32-10-01-07, за фізичною особою ОСОБА_1 (ПНПП НОМЕР_1) зареєстрований автомобіль VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2.

Згідно висновку ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 07.10.2016р. №5963/8/15-52-13-01-15, на підставі пп.267.6.2, п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-ІУ із змінами та доповненнями (далі ПКУ) та даних, отриманих 18.07.2016р. від ДФС України, залучено до оподаткування транспортним податком ОСОБА_1 за 2016 рік та ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області та винесено відповідне податкове повідомлення-рішення від 20.07.16 №22418-13 на суму 25000 грн.

При цьому, скаржником надано копію розрахунку від 26.09.2016р., здійсненого на офіційному сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі за текстом - Мінекономрозвитку України) на автомобіль VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2013 року випуску, внутрішнього згорання, дизель, АТ, згідно з яким, середньоринкова вартість автомобіля, становить 1028418,64 грн.

Згідно ст.267 ПКУ, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї етапі є об'єктами оподаткування.

Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті. Ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, середньоринкова вартість яких становить понад 1033500 грн. (1378 грн. м. з. п. х 750 м. з. п. = 1033500 грн.) та з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно).

Порядок визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 10.04.2013 N 403 "Про затвердження Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 N 66).

Відповідно до п. 3. вказаного Порядку, середньоринкова вартість транспортного засобу розраховується за методом аналогії цін ідентичних транспортних засобів за такою формулою:

С ср= Ц н х (Г /100) х (1 ± (Г к /100),

де Ц н - ціна нового транспортного засобу в Україні;

Г - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації згідно з додатком 1;

Г к - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від пробігу згідно з додатком 2.

З урахуванням викладеного податковий орган зазначив, що скаржником не надано відповідних підтверджень від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку щодо середньоринкової вартості автомобіля VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2, який належить на праві власності ОСОБА_1, вказаний автомобіль є обєктом оподаткування за 2016 рік.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-УІ.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь - якими засобами та на будь - яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що до переліку розпорядників інформації для цілей цього Закону віднесено суб'єктів владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Згідно з пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України в редакції Закону України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році № 909-VIII від 24.12.2015 року, що набрав чинності 01.01.2016 року, обєктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше пяти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Виходячи зі змісту вказаної норми, за відсутності хоча б однієї із підстав, передбачених у даному підпункті, легковий автомобіль не є об'єктом оподаткування транспортним податком.

Відповідно до положень п.п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України, середньоринкова вартість легкового автомобілю визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, обєму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

«Методика визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів» затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 року № 66, встановлює механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів (далі автомобілі) для цілей віднесення таких автомобілів до обєктів оподаткування транспортним податком.

Середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у пункті 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 р. № 403 (Офіційний вісник України, 2013 р., № 44, ст. 1576), де за ціну нового транспортного засобу (Цн) береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, обєму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач.

Джерелом інформації для визначення ціни нового автомобіля є офіційні прайс-листи виробників (дилерів).

Інформація про ціни нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, обєму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач подається до 10 січня базового податкового (звітного) періоду (року) державним підприємством Держзовнішінформ до Мінекономрозвитку.

Мінекономрозвитку відповідно до цієї Методики розраховує середньоринкову вартість автомобіля та щороку до 1 лютого базового податкового (звітного) періоду подає ДФС інформацію про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше пяти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Мінекономрозвитку забезпечує роботу офіційного веб-сайту в режимі, який дає змогу отримати інформацію про середньоринкову вартість автомобіля шляхом введення даних про їх марку, модель, рік випуску, тип двигуна, обєм циліндрів двигуна, тип коробки переключення передач та пробіг.

Данні про середньоринкову вартість легкового автомобіля, які платники податків мають змогу отримати на офіційному сайті Мінекономрозвитку, є офіційними даними, які можуть бути використані в якості доказу згідно ст.ст. 69, 70 КАС України.

Крім того, слід зазначити, що Порядком визначення середньо ринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів (затверджена Постановою КМУ № 403 від 10.04.2013 р.) визначено, що середньоринкова вартість транспортних засобів розраховується щокварталу Мінекономрозвитку для кожної марки та моделі транспортних засобів з урахуванням року випуску та пробігу, оприлюднюється до 10 числа наступного місяця в установленому Мінекономрозвитку порядку на офіційному веб-сайті Міністерства для вільного доступу та зберігається протягом 1095 днів з дня оприлюднення.

Згідно положень ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Крім цього, суд зазначає, що положеннями ст. 1 Закону зазначено, що публічна інформація - відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до ст.3 Закону, право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону, доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та керуючись принципами адміністративного судочинства, суд приходить до висновку про порушення відповідачем права особи на доступ до публічної інформації.

Проаналізувавши зазначені вище норми права, суд приходить до висновку, що особа звертається до суду з метою захистити у судовому порядку своє порушене право або інтерес, які охороняються законом, при цьому вона повинна використовувати адекватний засіб захисту своїх прав, тобто такий засіб, який призведе до відновлення (захисту) порушеного права або інтересу.

З точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобовязань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Крім того, слід зазначити, що основною характеристикою позитивних зобов'язань держави виступає те, що по суті вони вимагають від національних органів влади застосувати необхідні засоби для гарантування прав людини, а точніше вжити прийнятних (розумних) та належних засобів для захисту цих прав.

Такі обов'язки можуть виникати на підставі безпосереднього застосування статей 2-6, 8, 10, 11, 13 Конвенції, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Сучасна тенденція спрямована на визнання Судом позитивних обов'язків держави під час захисту майже усього переліку конвенційних прав і свобод.

Так, у справі Новоселецький проти України (Novoseletskiy v. Ukraine), рішення від 22 лютого 2005 р., заява № 47148/99 ЄСПЛ розглядав позитивні зобов'язання за ст. 8 Конвенції та ст.1 Першого Протоколу. Зокрема, ЄСПЛ зазначив: Якщо розглядати справу зі сторони позитивного зобовязання з боку держави або з огляду виправдання втручання державної влади відповідно до пункту 2, то є очевидним, що принципи, які застосовуються є достатньо суміжними. В обох випадках необхідно звернути увагу на дотримання справедливої рівноваги між конкуруючими інтересами осіб і суспільства в цілому. Більше того, навіть для позитивних зобовязань, які випливають з пункту 1, випадки, перераховані в пункті 2, можуть відігравати деяку роль при пошуку бажаної рівноваги (див. ОСОБА_3 п. Іспанії, N 4143/02, п. 55, рішення від 16 листопада 2004р.).

Стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобовязує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення Броньовський проти Польщі [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004).

У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. Рішення Спорронг та Лонрот п. Швеції , рішення від 23 вересня 1982, серія A N 52, стор. 26, п. 69).

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онерїлдіз проти Туреччини [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

З огляду на конвенційні принципи належного урядування та приписи національного законодавства, зокрема, ЗУ "Про доступ до публічної інформації", відповідач повинен був направити запит позивача належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

За правилами частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ухвалені у даній справі судові рішення названим вимогам процесуального закону не відповідають.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області щодо надання ОСОБА_1 неповної інформації на запит від 03.02.2017 року № б/н (вх. 1/12/ЗПІ від 07.02.2017 року).

Зобовязати Головне управління Державної фіскальної служби в Одеській області надати ОСОБА_1 відповідь на запит на інформацію від 03.02.2017 року № б/н (вх. 1/12/ЗПІ від 07.02.2017 року) відповідно до поставлених питань.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) суму судового збору за подання адміністративного позову за:

- платіжним дорученням № 71737 від 13.02.2017 р. у сумі 1 280, 00 грн.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

.