Справа № 804/1700/16
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 р.Справа № 804/1700/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Лаптій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

23.03.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким з урахуванням уточнень (а.с. 38-41) просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду щодо ненарахування та невиплати їй заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року відповідно до ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та за період з 29.03.2015 року по 09.09.2015 року відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливої роботи, щомісячної премії та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу;

- зобов'язати Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд здійснити перерахунок її заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року відповідно до ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та за період з 29.03.2015 року по 09.09.2015 року відповідно до ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливої роботи, щомісячної премії та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу та виплатити її в повному обсязі;

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України здійснити організаційне та фінансове забезпечення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду щодо нарахування та виплати її заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 09.09.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є державним службовцем та працює в апараті Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду на посаді помічника судді та в порушення ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 26.10.2014) та ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») за період з 26.10.2014 по 09.09.2015 відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата в належному розмірі, встановленому вказаними законодавчими актами.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивовано висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки з огляду на встановлені у справі фактичні обставини та дослідженні докази, суд дійшов висновку, що у спірних відносинах відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2016 року та прийняти нове судове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Скаржник зазначає, що має право отримання заробітної плати у розмірі, передбаченому Законом, що не може бути обмеженим бездіяльністю Кабінету Міністрів України. Відзначає, що при ухваленні судового рішення судом не враховано практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення «Кечко проти України», «Будченко проти України», виходячи з якої відсутність бюджетного фінансування не може бути тією обставиною, яка виключає відповідальність суб'єкта владних повноважень перед особою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга згідно положень ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) задоволенню не підлягає.

За приписами ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює в апараті Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду на посаді помічника судді з 10.04.2008 року.

Відповідно до довідки по нарахованій заробітній платі № 48 від 18.03.2016 року, за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року, заробітна плата позивача у спірний період виплачувалась, виходячи з розміру посадового окладу в розмірі 1218 грн (а.с. 6-9).

У спірному періоді до складу заробітної плати позивача включалися: оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років, надбавка за виконання особливо важливої роботи, а також премії. Розмір окладу позивачу нараховувався відповідачем відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» та від 20.05.2009 року № 482 «Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету».

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо необгрунтованності позовних вимог ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, 26.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру», яким внесено зміни до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом 2 підпункту 1 і абзацом 3 підпункту 2 пункту 13 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Разом з цим, з 28.03.2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року, № 192-VIII, яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», в редакції Закону України від 12.02.2015 року № 192-VIII, закріплено аналогічну норму про те, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується із положеннями частин 7, 8 статті 33 Закону України від 16.12.1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі по тексту - Закон № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також ч. 2 ст. 8 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі по тексту - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).

За правилами ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до 28.03.2015 року), фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (далі по тексту БК України) (ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Аналогічні правила закріплені і у статях 145, 146 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції з 28.03.2015 року.

З 01.01.2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 року № 80-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (далі - Закон № 80-VІІІ) визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13.03.2015 року передбачено, що норми і положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 9.09.2015 року.

Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Враховуючи наведене, оскільки з 26.10.2014 року по 09.09.2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законами України від 16.01.2014 року № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та № 80-VІІІ «Про державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ( в редакції з 26.10.2014 року), частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції з 28.03.2015 року) не передбачено, відповідачі не мали правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постановах Верховного Суду України від 12.07.2016 року у справі № 820/4648/15, від 13.07.2016 року у справах № 820/4653/15 та № 818/3372/15, які прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 237 КАС України, висновки якої, в силу ч. 2 ст. 161, ч. 1 ст. 244-2 КАС України є обов'язковими для врахування.

Таким чином, наведені положення дають підстави для висновку, що відповідачів не наділено правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, здійснювати перерахунок посадового окладу позивачу та виплату заробітної плати у відповідному розмірі.

Колегія суддів відмічає, що рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011, визначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадянина та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2,1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть, бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що виплата позивачеві заробітної плати в період з 26.10.2014 року по 08.09.2015 року включно, виходячи з розміру посадового окладу у 1218 грн., в даному випадку, не може вважатися звуженням прав позивача та не є підставою для визнання дій відповідачів неправомірними.

З приводу доводів апеляційної скарги, в якій позивач посилається на практику Європейського суду з прав людини у справах «Будченко проти України» (заява № 38677/06), «Кечко проти України» (заява № 63134/00), колегія суддів зазначає наступне.

Вказані судові рішення Європейського суду з прав людини у справах стосуються правовідносин, що виникли внаслідок невиконання Державою законодавчих положень через відсутність механізму їх реалізації, або через відсутність бюджетних асигнувань.

У даній адміністративній справі спір зумовлений саме відсутністю законодавчих положень, які б передбачали розмір окладів працівників апарату суду та видатки на реалізацію положень абзацу 2 частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», абзацу 2 частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки Верховною Радою України так і не було внесено змін до інших законодавчих актів з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів, як це передбачено в перехідних положеннях Закону № 1697-VII, а тому посилання позивача на вищевказану практику Європейського суду з прав людини є безпідставним.

Разом із тим, проаналізувавши усталену практику Європейського суду з прав людини щодо застосування положень статті 1 першого Протоколу Конвенції, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 1 першого Протоколу Конвенції не гарантує набувати щось у власність (Van der Mussele v. Belgium, 23.11.1983, § 48, Series A no.70), право на певний розмір пенсії (або іншої соціальної виплати) (Kjartan Asmundsson v. Iceland, no 60669/00, § 19 ECHR 2004 IX).

Вказана стаття не накладає жодних обмежень на державу у питанні встановлення тієї чи іншої системи соціального забезпечення чи інших виплат, чи їх зміни або скасування, встановлення типу чи розміру таких виплат, тим більше у ситуаціях бюджетної кризи з метою економії коштів чи більш справедливого їх перерозподілу у бюджетній сфері. Однак, якщо в державі існує діюче законодавство, яке передбачає певні соціальні виплати чи інші виплати, то воно повинно розцінюватися як таке, що створює право власності, та викликає "законні очікування" отримати певне майно.

Концепція "законних очікувань" ґрунтовно описана Європейським судом з прав людини у рішеннях винесених щодо України, як ухвалених рішеннях по суті, в яких Суд виявив порушення конкретних положень Конвенції, так і тих, де таких порушень виявлено не було (ухвали про неприйнятність), які становлять значну частину практики Суду і також підлягають безумовному врахуванню для повноти розуміння правової позиції Суду.

У рішенні від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив: «Суд нагадує, що за певних обставин "законні очікування" стосовно отримання "власності" можуть гарантуватись 1 статтею першого Протоколу. Хоча, у випадках, коли заява стосується права власності, особу, якій воно гарантоване, можна вважати як таку, що має "законні очікування", якщо у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань, наприклад, якщо існує прецедент національних судів, що підтверджує їх існування. Однак законні очікування не виникають у випадках, коли існує суперечливість стосовно інтерпретації та застосування національного законодавства і скарги заявників постійно відхиляються національними судами.

Не існує також доказів наявності чіткого ґрунту національної судової практики для підтримки вимог заявників. Зважаючи на те, що рішення Конституційного Суду […] підкреслювали недостатність національного законодавства у цій сфері, національні суди розглянули аргументи заявників і винесли рішення, які не можна вважати довільними або необґрунтованими.

Конституційний Суд критично оцінив правову техніку Парламенту, що була застосована для цих конкретних змін; однак Парламент, обраний у демократичному порядку, все ж має право вільно обирати форму реалізації законотворчої функції у відповідності із Конституцією і у виборі розміру соціальних виплат за конкретний період.

Таким чином, заявники не довели, що мали "законні очікування" на підвищення пенсії у зазначені періоди».

Аналогічні висновки Суду викладені в ухвалі про неприйнятність від 03 червня 2014 року за заявою "Колесник та інші проти України" (№ 57116/10) та інші.

З приводу критичної оцінки правової техніки Парламенту, яка застосовувалась для конкретних змін у законодавстві, мова йшла про випадки, коли Парламент фактично зупиняв дії норм соціальних законів чи змінював розмір виплат шляхом включення тих чи інших норм до законів про бюджет на відповідний рік, як це відбулося, зокрема і в даному випадку, коли з 01 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Щодо судової практики з цього питання, то Верховний Суд України сформував свою правову позицію з даного питання у постановах від 12 липня 2016 року у справі № 820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558), від 13 липня 2016 року у справах № 820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554) та № 818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562), про що зазначалось вище.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Аналізуючи вищенаведене в його сукупності, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 202 КАС України для скасування судового рішення та приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення, відповідно до положень ст. 200 КАС України, - без змін.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Підстави, передбачені ст. 94 КАС України для розподілу судових витрат, відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 7, 11, 94, 41 ч. 1, 160, 167, 195, 196, 199 ч. 1 п. 1, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року - без змін.

Ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мельнікова Л.В.
Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П. Донець Л.О.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 20 березня 2017 року.