Справа № 602/871/16-а,2-а/602/21/16
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2017-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року Справа № 876/1375/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Попка Я.С., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Гелецького П.В.,

позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на постанову Лановецького районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

01 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним рішення Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (далі - ОУ ПФУ) від 28 жовтня 2016 року щодо відмови в перерахунку пенсії з врахуванням подальшого зростання прожиткового мінімуму та зобов'язати відповідача проводити позивачу перерахунок пенсії за вислугу років у виконання постанови Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року із урахуванням подальшого зростання прожиткового мінімуму.

Постановою Лановецького районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2016 року у справі № 602/871/16-а позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Визнано протиправними дії ОУ ПФУ щодо відмови ОСОБА_2 у проведенні перерахунку пенсії за вислугу років та зобов'язано відповідача провести перерахунок пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (з відповідними змінами) згідно з довідкою прокуратури Тернопільської області від 17 березня 2016 року № 34 з розрахунку 90 % від суми місячного заробітку, з урахуванням обмежень максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, з 01 листопада 2016 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОУ ПФУ просить вказану постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що постанова суду першої інстанції прийнята із невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду заперечив обґрунтованість доводів апелянта. Просив залишити постанову суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОУ ПФУ - без задоволення.

Представник ОУ ПФУ на виклик апеляційного суду не прибув, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до частини 4 статті 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2., суд першої інстанції виходив із того, що з 09 січня 2004 року відповідачем була призначена пенсія позивачу за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХП у розмірі 90% від суми середньомісячного заробітку.

Згідно з довідкою прокуратури Тернопільської області № 34 від 17 березня 2016 року ОСОБА_2 працював в прокуратурі Тернопільської області на посаді старшого прокурора відділу і станом на 01 грудня 2015 року заробітна плата становить 12529,41 грн..

Постановою Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року, яка набрала законної сили, зобов'язано відповідача провести перерахунок пенсії позивача за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (з відповідними змінами) згідно з довідкою прокуратури Тернопільської області від 17 березня 2016 року № 34 з розрахунку 90 % від суми місячного заробітку, з урахуванням обмежень максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, з 01 квітня 2016 року.

21 жовтня 2016 року позивач звернувся до Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо перерахунку пенсії за вислугу років на підставі постанови Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року, починаючи з 01 квітня 2016 року з врахуванням подальшого збільшення максимального розміру прожиткового мінімуму та з врахуванням довідки прокуратури Тернопільської області про зарплату від 17 березня 2016 року, не обмежуючись розміром прожиткового мінімуму станом лише на 01 квітня 2016 року.

Листом № 4076/02 від 28 жовтня 2016 року відповідачем було відмовлено позивачу в перерахунку пенсії, посилаючись на те, що зазначена постанова суду не містить зобов'язальних норм щодо проведення подальшого перерахунку пенсії у зв'язку зі зміною прожиткового мінімуму.

Законом України від 25 грудня 2015 № 928-VIII «Про державний бюджет України на 2016 рік» з 01 травня 2016 року підвищено рівень прожиткового мінімуму.

Згідно з частиною 13 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Крім цього, відповідно до змісту статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

У вказаній статті Закону України «Про прокуратуру» зазначено, що положення цієї статті поширюються також на пенсіонерів з числа працівників прокуратури, яким до набрання чинності цим Законом призначена пенсія за віком, вислугою років або за інвалідністю безпосередньо з прокурорсько-слідчих посад і посад у науково-навчальних закладах, незалежно від часу виходу на пенсію, за умови наявності у них стажу роботи, передбаченого цією статтею.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний провести перерахунок пенсії позивачу в розмірі 90 % місячного заробітку, однак з урахуванням обмежень максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Враховуючи те, що позивач звернувся до ОУ ПФУ із заявою про перерахунок пенсії 21 жовтня 2016 року, то відповідно до вимог частини 4 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» перерахунок його пенсії необхідно провести з 01 листопада 2016 року.

Разом із тим, позовні вимоги позивача про проведення йому в подальшому перерахунку пенсії із врахуванням подальшого зростання прожиткового мінімуму задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем вказані його права не порушено.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить із таких міркувань.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, позивач з 09 січня 2004 року перебуває на обліку в ОУ ПФУ та отримує пенсію за вислугу років, обчислену з урахуванням частини першої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», розрахунок пенсії був здійснений виходячи з 90 % розміру середнього місячного заробітку.

Згідно із частиною 13 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», держава взяла на себе обов'язок забезпечити не лише нарахування але й перерахунок пенсії працівникам прокуратури виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за перерахунком.

Частиною 18 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховувалися у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій проводився з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадився з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 № 76-VIII (далі - Закон № 76) внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та частину 18 викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

Так, 15 липня 2015 року набув чинності Закон України «Про прокуратуру» згідно Розділу ХІІ Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення: Закону України «Про прокуратуру», крім пункту 8 частини 1 статті 15, частини 4 статті 16, абзацу 1 частини 2 статті 46-2, статті 47, частини 1 статті 49, частини 5 статті 50, частин 3, 4, 6 та 11 статті 50-1, частини 3 статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року;

Таким чином, на час звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок пенсії частини 13 та 18 статі 50-1 Закону України «Про прокуратуру» втратили чинність.

Згідно із частиною 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, а тому вказані зміни до законодавства не позбавляють позивача права на перерахунок пенсії, який був йому гарантований статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» при призначені пенсії, проте визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури покладено на Кабінет Міністрів України.

Однак, на час звернення позивача за перерахунком пенсії Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт не було прийнято.

Відтак, судом першої інстанції було невірно вирішено питання дії закону в часі, а отже суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про неправомірність дій відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії.

З урахуванням норм діючого законодавства та обставин справи, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що при перерахунку пенсії позивачу відповідач повинен був керуватися статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, що діяла на час призначення пенсії).

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що відмова відповідача у такому перерахунку пенсії не призвела до зменшення розміру пенсії позивача, яка ним отримувалась до цього, і не є звуженням обсягу вже набутих ним прав та/або позбавленням його права на соціальний захист.

При вирішенні спірних правовідносин апеляційним судом враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, в якому суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. У п. 2.2 вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116) (254к/96-ВР ). У Рішенні від 02 березня 1999 року № 2-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає правомірними дії ОУ ПФУ щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_2 виходячи з розміру 90 % від загальної місячної заробітної плати, оскільки відповідач здійснював свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Щодо доводів ОСОБА_2 про неналежне виконання ОУ ПФУ постанови Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 травня 2016 року у справі № 602/286/16-а, апеляційний суд зазначає таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з частиною 1 статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Таким чином, набрання постановою суду законної сили породжує певні правові наслідки, а саме: вирішується спір між сторонами, судове рішення стає загальнообов'язковим, незмінним та остаточним і може бути виконане примусово.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що відповідача ОУ ПФУ не може бути зобов'язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого рішення, оскільки примусове виконання постанови суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Відтак, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об'єкту порушеного права, тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, при розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі. Суд не вправі зобов'язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки порушуються процесуальні норми КАС України, зокрема те, що виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження, а тому такі позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області задовольнити.

Постанову Лановецького районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2016 року у справі № 602/871/16-а скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Я.С.Попко

Л.П.Іщук

Постанова у повному обсязі складена 24 березня 2017 року.