Справа № 826/1042/16
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1042/16 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П. Суддя-доповідач: Карпушова О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

13 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кобаля М.І., секретаря судового засідання Тищенко Н.В., за участі представників позивача Антонової Є.В., Сорокіна В.В., представника відповідача Сперкача С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Беко Україна" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Беко Україна" (надалі - ТОВ "Беко Україна") звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.08.2015р. №9, №9 та №9.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що віднесення до складу витрат сум коштів, сплачених позивачем покупцеві товарів як часткова компенсація його витрат на оплату комісійних винагород за надання банківських гарантій, не суперечить законодавству, а висновок ДПІ про відсутність впливу таких витрат на суму отриманого доходу від реалізації товарів ТОВ «Беко Україна», є безпідставним, у зв'язку з чим позивач не вбачає підстав для визнання вказаних витрат такими, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 р. позовні вимоги задоволено часково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві від 12.08.2015р. №9. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що безпідставними є висновкі відповідача про завищення позивачем суми податкового кредиту з ПДВ по взаємовідносинам із ТОВ «Комфі Трейд», оскільки не вбачає порушень з боку позивача щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, зазначена в них інформація та суми сплачених грошових зобов'язань, у т.ч. з ПДВ, повністю відповідають задекларованим сумам податкового кредиту та податкових зобов'язань з ПДВ, а допущення помилки у реквізитах договору не є визначеною ПК України підставою для позбавлення платника податків права на податковий кредит.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 р. як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, представники позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів зауважує, що даною апеляційною скаргою оскаржується постанова в частині задоволення позовних вимог, а саме визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві від 12.08.2015р. №9.

Апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не подано.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено виїзну документальну планову перевірку ТОВ «Беко Україна» () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 21.05.2012 по 31.12.2014 р.

За наслідками перевірки складено акт перевірки від 29.07.2015р.№238/26-55/22-09-38217716 про порушення п.198.1, п.198.2, п.198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 ПК України, що призвело до безпідставного формування у вересні 2013 року податковий кредит по ПДВ у розмірі 138 095 грн.

На підставі зазначеного Акту перевірки відповідачем прийнято, зокрема, податкове повідомлення-рішення від 12.08.2015р. №9, відповідно до якого позивачу збільшено грошове зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» на 138 095 грн. за основним платежем та на 34 524 грн. за штрафними санкціями.

Вищенаведені обставини не є спірними.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів. їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 20.1.4. пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України органам державної податкової служби надане право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом. Порядок проведення перевірок визначений статтями 75-86 Податкового кодексу України.

Платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначені розділом 5 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6. цієї статті встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З аналізу положень підпунктів 198.6 та 198.3. статті 198 Податкового кодексу України випливає, що виникнення у платника ПДВ права на включення податку до податкового кредиту пов'язано із фактичним відбуттям господарської операції з постачання товарів (виконання робіт, надання послуг), визначеної в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі за текстом Закон №996-XIV). Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані із рухом активів, зміною зобов'язань та власного капіталу платника податків та відповідають змісту укладених договорів.

Згідно листа Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 необхідною умовою для віднесення позивачем сум податку з придбаних товарів (робіт, послуг) до податкового кредиту та до складу валових витрат є факт придбання таких товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в межах його власної господарської діяльності, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних товарів (робіт, послуг), тому в межах даного спору підлягає встановленню факт підтвердження сум витрат на придбання товарів (робіт, послуг) належним чином оформленими первинними документами, факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентом та спеціальна податкова правосуб'єктність учасників господарської операції.

Таким чином, в даному випадку дослідженню підлягає реальність вчинення господарської операції, відповідність вчиненої господарської операції господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування податкового кредиту.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні» від 16 липня 1999 року N 996-XIV (надалі за текстом Закон № 996) метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Частина 2 даної статті передбачає, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 1 Закону № 996 документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинним документом.

Згідно частини 1 статті 9 Закону № 996 первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій є підставою для бухгалтерського обліку. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (тут і далі в редакції, чинні на момент виникнення спірних правовідносин) визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пунктів 138.4 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Беко Україна» та ТОВ «Комфі Трейд» укладено договір поставки від 04.04.2013р. №45403, відповідно до умов якого ТОВ «Беко Україна» виступає Постачальником, а ТОВ «Комфі Трейд» - Покупцем товарів. Згідно з умовами додаткової угоди від 04.04.2013р. №1 сторони погодили, що для цілей збільшення власних продаж Постачальник, з метою заохочення покупця до закупівлі товарів Постачальника за договором поставки від 04.04.2013р. №45403, нараховує та здійснює мотиваційні виплати Покупцеві за надання в звітному кварталі послуг по стимулюванню збуту товару з виконанням покупцем квартальних планів поставки-закупівлі товару за обсягом та асортиментом, розмір яких визначається Постачальником самостійно.

Крім того, між ТОВ «Беко Україна» та ТОВ «Комфі Трейд» укладено договір від 26.03.2013р. №26/03/2013 про надання маркетингових, рекламних та рекламно-інформаційних послуг, відповідно до якого ТОВ «Комфі трейд» надає Замовнику (ТОВ «Беко Україна») комплекс маркетингових, рекламних та рекламно-інформаційних послуг, спрямованих на привертання уваги споживачів до товарів ТМ «BEKO)».

На підтвердження виконання умов зазначеного договору позивачем надано копії актів виконаних робіт від 30.09.2013р. № ДН-726 на суму 380 463,89 грн. (в т.ч. ПДВ - 63 410.65 грн.) та від 30.09.2013р. № ДН -756 на суму 448 408,70 грн. (в т.ч. ПДВ - 74 684,78 грн.), які ТОВ «Беко Україна» сплачено за послуги по стимулюванню збуту товару в місяцях продажу в період з 04.04.2013 по 30.09.2013.

В актах виконаних робіт зазначено наступне: представники Замовника (ТОВ «Беко Україна»), з одного боку, та представники Виконавця (ТОВ «Комфі Трейд»), з іншого боку, склали цей акт про те, що Виконавцем проведені згідно з договором від 26.03.2013р. №26/03/2013, такі роботи: послуги по стимулюванню збуту товару в місцях продажу в період з 01 липня 2013 року по 30 вересня 2013 року.

Отже, зазначене спростовує висновок відповідача, що умовами договору від 26.03.2013р. №26/03/2013 не передбачено здійснення ніяких мотиваційних виплат, що призвело до порушення п.44.1 ст.44, пп.138.10.2 п.138.10 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України та свідчить про віднесення ТОВ «Беко Україна» до складу витрат на збут у 2013 році витрат у сумі 690 477 грн., які не підтверджені оригіналами відповідних первинних документів.

При цьому, при перевірці реєстрів отриманих податкових накладних та оригіналів податкових накладних встановлено, що ТОВ «Беко Україна» включено до складу податкового кредиту у вересні 2013 року суму ПДВ, з урахуванням уточнюючих розрахунків, в розмірі 138 095 грн. на підставі податкових накладних від 30.09.2014р. №9011310 (сума ПДВ - 63 410,65 грн.) та №9011344 (сума ПДВ - 74 684,78 грн.), які виписані ТОВ «Комфі Трейд». В зазначених накладних невірно вказано вид цивільно-правого договору, а саме договір надання послуг. В податкових накладних №9011310 та №9011344 зазначені наступні реквізити договорів: договір від 26.03.2013 № 26/03/2013, хоча в дійсності послуги по стимулюванню збуту товару надавались відповідно до додаткової угоди від 04.04.2013р. №1 до договору поставки від 04.04.2013р. №45403.

Водночас, в акті перевірки зазначається, що до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві заява від ТОВ «Беко Україна» щодо порушення порядку виписування податкових накладних за вищезазначені місяці року не надходила.

Враховуючи все вищезазначене, та факт отримання позивачем вказаних послуг від ТОВ «Комфі Трейд», ціну послуг, достовірність задекларованих позивачем та контрагентом сум ПДВ та їх відповідність даним, зазначеним у виписаних позивачу податкових накладних, а також наявність у податкових накладних інших обов'язкових реквізитів, визначених п. 201.1. статті 201 ПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушень з боку позивача щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, оскільки зазначена в них інформація та суми сплачених грошових зобов'язань, у т.ч. з ПДВ, повністю відповідають задекларованим сумам податкового кредиту та податкових зобов'язань з ПДВ, а допущення помилки у реквізитах договору не є визначеною ПК України підставою для позбавлення платника податків права на податковий кредит.

Згідно з частиною 4 статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність висновків ДПІ про завищення позивачем суми податкового кредиту з ПДВ по взаємовідносинам із ТОВ «Комфі Трейд», а відтак податкове повідомлення-рішення від 12.08.2015р. №9 підлягає скасуванню.

Таким чином, всі наведені доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування постанови.

Повний текст ухвали виготовлено 20.03.2017р.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 р., залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Беко Україна" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

М.І. Кобаль

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Епель О.В.