Справа № 350/796/16-а,2-а/350/34/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року № 876/1136/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Ільчишин Н.В.,

секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2016 року у справі №350/796/16-а за позовом ОСОБА_3 до Ясенської сільської ради Рожнятівського району, третя особа ОСОБА_2 про визнання рішення недійсним ,-

В С Т А Н О В И В:

24.06.2016 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Ясенської сільської ради Рожнятівського району, третя особа ОСОБА_2, просив визнати недійсним та скасувати рішення Ясенської сільської ради від 09.06.2016 про надання дозволу ОСОБА_2 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1244 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1.

Постановою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2016 року та прийняти нову, якою відмовити в задоволені позову повністю. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при винесені оскаржуваного рішення Ясенська сільська рада вирішувала земельний спір щодо земельної ділянки, яка необхідна третій особі для обслуговування належного їй житлового будинку. Схемою місця розташування спільного заїзду підтверджено, що відповідно до генерального плану спільний заїзд проходить по земельній ділянці позивача і він частково ввійшов в орендовану ним земельну ділянку, а частково в його державний акт на право власності на землю. Існуючий заїзд до господарства позивача передбачений та реально існує з іншої, протилежної сторони його господарства, що підтверджено й будівельним паспортом. Апелянт вказує, що в площу земельної ділянки входить існуючий заїзд, який повинен слугувати заїздом виключно до господарства апелянта. Судом першої інстанції не враховано висновок №02/11-08 будівельно-технічного дослідження по заяві апелянта від 02.11.2008. Вважає, що оскаржуваним судовим рішенням фактично позбавлено права апелянта на приватизацію земельної ділянки, а тому таке підлягає скасуванню.

В судовому засіданні апелянт апеляційну скаргу підтримав, інші особи повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та пояснення апелянта в їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що спірна частина земельної ділянки, щодо якої відповідачем 09 червня 2016 року прийнято рішення, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1244 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1, є під'їзною дорогою загального користування, яка необхідна позивачу та, яка відповідно до ст.83 ЗК України не може передаватися у приватну власність.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є сусідами, проживають в АДРЕСА_1 та між ними тривалий час існує спір з приводу користування частиною земельної ділянки, яка використовується як спільний заїзд до їхніх господарств.

Рішенням шостої сесії сьомого демократичного скликання Ясенської сільської ради Рожнятівського району від 09 червня 2016 року ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1244 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 (а.с.7).

Вважаючи, що вказане рішення є незаконним, оскільки в площу 0,1244 га входить спільний заїзд, ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. «б» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з ч.1 ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Частиною 2 ст.83 ЗК України встановлено, що у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до пунктів «а» та «б» ч.1 ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з п. «а» ч.4 ст.83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питань регулювання земельних відносин.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0435 га для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_2, що підтверджено копією Свідоцтва про право власності від 24.07.2015, індексний номер 41204745, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5).

Відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння від 08.12.2009 ОСОБА_2 купила домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, яке належало ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.08.2006 (а.с.80).

08.06.2016 ОСОБА_2 звернулась у Ясенську сільську раду із заявою щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1244 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 (а.с.98).

Відповідно до Рішення Ясенської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області сьомого демократичного скликання шостої сесії від 09.06.2016 надано дозвіл ОСОБА_2 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1244 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 (а.с.7).

Так, положеннями ст.116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з положеннями ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Частиною 7 ст.118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, законодавством встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за наявності поданого клопотання з додатками, передбаченими ч.6 ст.118 ЗК України.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.06.2009р. та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 07.07.2008 (а.с.4) виданого на ім'я ОСОБА_5, земельна ділянки площею 0,1052 придбана ОСОБА_3 та згідного державного акту в частині позначення її буквами «В-Г» межує з спільним заїздом.

ГУ Держкомзему у Івано-Франківській області у листі ОСОБА_2 від 18.06.2010 №6-10-31/470 зазначило, що вона використовує земельну ділянку 0,1230 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою АДРЕСА_1, без оформлення правовстановлюючих документів. За рахунок площі землекористування ОСОБА_2 облаштовано спільний проїзд між будинковолодіннями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.140-141).

Відповідно до акта земельно-узгоджувальної комісії в ході обстеження встановлено, що земельні ділянки площею 0,0435 га кадастровий номер НОМЕР_2 для ведення особистого селянського господарства та площею 0,1052 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер НОМЕР_3 ОСОБА_3 приватизовані (а.с.101).

Суд першої інстанції зазначив, що спірний заїзд передбачений в Генеральному плані забудови с.Ясень (а.с.42-43), в схемі місця розташування ділянок ОСОБА_2 та позивача (а.с.41,44) і в будівельному паспорті ОСОБА_3 ( а.с.60-62).

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що як вбачається зі схеми місця розташування спільного заїзду до господарства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до генерального плану с.Ясень (а.с.41), тахометричної зйомки земельної ділянки (а.с.44) та плану меж земельної ділянки ОСОБА_3 (а.с.38), земельна ділянка згідно генплану забудови с.Ясень (розробленого Івано-Франківською філією «Дніпрмісто» в 1981 році), передбачена як спільний заїзд, частково ввійшла в площу земельної ділянки передану позивачу у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, а частково в площу земельної ділянки переданої в оренду іншій особі. Водночас існуюче місце розташування спільного заїзду, який в Генеральному плані забудови с.Ясень не передбачений, проходить по земельній ділянці, якою користується ОСОБА_2

Таким чином, з матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що місце розташування земельної ділянки відведеної під спільний заїзд генеральним планом забудови с.Ясень 1981 та існуюче місце розташування спільного заїзду схематично накладаються лише частково, а тому висновок суду першої інстанції, що спірний заїзд, який, як вказує позивач, входить в площу 0,1244 га, щодо якої надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту відведення земельної ділянки, належить до земель, які відповідно до ст.83 ЗК України та не можуть бути передані у приватну власність, є передчасним.

Окрім того, системний аналіз положень Земельного кодексу України дозволяє суду апеляційної інстанції зробити висновок, що отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є лише одним з етапів розгляду заяви громадянина про одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності та є обов'язковою складовою визначеної Земельним кодексом України процедури передачі земельної ділянки у власність громадянам. Розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має на меті визначення меж земельної ділянки в натурі, а також з'ясування обставин, що можуть бути перешкодою для надання земельної такої ділянки громадянину.

Таким чином, прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є лише початковим та обов'язковим етапом у визначеному чинним законодавством порядку передачі земельної ділянки у власність, який надає право громадянину звернутися до відповідних органів для виконання робіт з розроблення проекту землеустрою.

До того ж, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що рішення сільської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за своєю правовою природою є індивідуальним актом застосування норм права (правозастосовчим актом індивідуальної дії), який за юридичними наслідками відноситься до правоконстатуючих актів (констатує факт надання згоди), є виконаним в силу самого факту його прийняття, а тому є таким, що вичерпав свою дію одночасно з його прийняттям. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки як адміністративний акт, що вичерпав свою дію, не може бути скасований чи змінений.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що приймаючи рішення від 09.06.2016, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1244 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 діяла в межах законодавчо наданих повноважень, а тому оскаржуване рішення скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.202 КАС України підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2016 року у справі №350/796/16-а скасувати та прийняти нову, якою в задоволені позову ОСОБА_3 до Ясенської сільської ради Рожнятівського району, третя особа ОСОБА_2 про визнання рішення недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

Н.В. Ільчишин

Повний текст Постанови складено 16.03.2017р.