Справа № 806/243/17
Суддя: Шуляк Любов Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року м.Житомир справа № 806/243/17

категорія 11.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шуляк Л.А.,

секретар судового засідання Алексюк Т.В.,

за участю: представника відповідача Колесник А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірною бездіяльність, скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати неправомірними бездіяльність (дії) Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині невиконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду по справі №806/1804/16 від 26 жовтня 2016 року;

- скасувати рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. від 18.01.2017 про повернення виконавчого листа, як неправомірне та безпідставне;

- зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернутись до прокуратури щодо ознак злочину за статтею 382 КК України - невиконання судового рішення.

В обґрунтування позову зазначає, що на виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року по справі №806/1804/16 позивачем 23 грудня 2016 року було отримано виконавчий лис №722. Вказаний виконавчий лист ОСОБА_2 подав на виконання до Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України повернув вказаний виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання відповідно до пункту 8 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження". Зазначена відмова відповідача, на думку позивача, є безпідставною.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились. Про день, час та місце розгляду повідомлені вчасно та належним чином. Від представника позивача електронною поштою надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у позові відмовити з підстав, наведених у запереченнях на позов. Зазначив, що дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання є правомірними та вчинені у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року по справі № 806/1804/16 адміністративний позов задоволено: визнано неправомірними дії Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання інформації на запити ОСОБА_2 про надання публічної інформації від 9 вересня 2016 року та від 19 вересня 2016 року та зобов'язано Головне управління Національної поліції в Житомирській області надати ОСОБА_2 інформацію на письмові запити про надання публічної інформації від 9 вересня 2016 року та від 19 вересня 2016 року у порядку, визначеному чинним законодавством.

На виконання зазначеної постанови судом 23 грудня 2016 року видано ОСОБА_2 виконавчий лист № 722 (а.с.6).

Вказаний виконавчий лист позивачем направлено для виконання до Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с.30).

Проте, 18 січня 2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання відповідно до пункту 8 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.7).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 24 січня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зі скаргою про скасування повідомлення від 18.01.2017 (а.с.13) та з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Частинами 2 та 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

В частині 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" .

Згідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

У відповідності до частини 1 статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

У статті 4 Закону передбачений чіткий перелік вимог до виконавчого документа.

Пунктом 8 частиною 4 статті 4 Закону передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

Крім того, частиною 2 статті 8 Закону передбачено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Також, вказаною статтею Закону передбачено, зокрема, що від сплати авансового внеску звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 про виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26.10.2016 по справі №806/1804/16 позивачем Державній виконавчій службі Міністерства юстиції України було надано лише оригінал виконавчого листа № 722 від 2016 року (а.с.30).

При цьому, позивачем у своїй заяві не вказано відомості та не додано підтверджуючі документи щодо звільнення від сплати авансового внеску.

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженням відповідача, що державний виконавець при винесенні повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання діяв відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження", а тому вимога ОСОБА_2 щодо скасування рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назарова А.Т. від 18 січня 2017 року про повернення виконавчого листа є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Слід зазначити, що позивач не позбавлений права повторно звернутись із заявою про примусове виконання рішення, в якій повідомити про наявність у нього пільг щодо сплати авансового внеску із наданням підтверджуючих документів.

Також суд звертає увагу позивача, що вимога про визнання неправомірними бездіяльності (дій) Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині невиконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду по справі №806/1804/16 від 26 жовтня 2016 року не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а має розглядатись у порядку ч.9 ст.267 КАС України в рамках здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Що стосується вимоги ОСОБА_2 зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернутись до прокуратури щодо ознак злочину за статтею 382 КК України, то суд враховує наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 382 КК України, умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню карається штрафом від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох років. Ті самі дії, вчинені службовою особою караються штрафом від семисот п'ятдесяти до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до п'яти років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Як вбачається з копії виконавчого провадження по виконавчому листу номер за АСВП 53243169, ОСОБА_2 було надано відповідь 10 лютого 2017 року за вих. №53243169/20-1.-24 в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевською І.І., в якій зазначено, що скаргу позивача від 24.01.2017 розглянуто, однак правових підстав для скасування повідомлення державного виконавця від 18.01.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання не виявлено (а.с.35).

Отже, відповідачем встановлено, що державним виконавцем правомірно винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 18.01.2016, а тому у нього не було підстав для звернення до органів прокуратури щодо ознак злочину за статтею 382 КК України.

Враховуючи, що правомірність дій державного виконавця також встановлена судом, вимога про зобов'язання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернутись до прокуратури щодо ознак злочину за статтею 382 КК України, не підлягає задоволенню за безпідставністю.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Повно та всебічно розглянувши адміністративну справу, надавши належну оцінку наданим доказам по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволені адміністративного позову відповідно до вищенаведених мотивів.

Керуючись статтями 158-163,167,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л.А.Шуляк

Повний текст постанови виготовлено: 16 березня 2017 р.