Справа № 810/907/17
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2017-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

07 березня 2017 року № 810/907/17

Суддя Київського окружного адміністративного суду Кушнова А.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Обухівської районної державної адміністрації, Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області про визнання недійсним, протиправним та скасування розпорядження, визнання недійсним та скасування державного акту та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Обухівської районної державної адміністрації, Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області, в якому просить суд:

- визнати недійсним, протиправним та скасувати розпорядження Обухівської районної державної адміністрації №443 від 29.04.2011;

- визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 28.07.2011 Управлінням Держкомзему у місті Українка Обухівського району Київської області, на ім'я ОСОБА_2, померлого 24.03.2011, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за №00660;

- зобов'язати Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області скасувати запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за №00660.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи підсудна позовна заява даному адміністративному суду.

З позовної заяви вбачається, що позивач, зокрема, просить суд визнати недійсним, протиправним та скасувати розпорядження Обухівської районної державної адміністрації №443 від 29.04.2011.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 цього ж Кодексу справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Так, ОСОБА_1, звертаючись із позовом до Обухівської районної державної адміністрації, Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області просить суд, зокрема, визнати недійсним, протиправним та скасувати розпорядження Обухівської районної державної адміністрації №443 від 29.04.2011, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Прийняте Обухівською районною державною адміністрацією Київської області (як суб'єктом владних повноважень) розпорядження №443 від 29.04.2011, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, є ненормативним актом органу виконавчої влади, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу виконавчої влади, на підставі якого видано відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу виконавчої влади вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки у такої особи виникло право власності земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, у разі прийняття органом виконавчої влади (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, позов, предметом якого є спірне рішення органу виконавчої влади, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує його реального захисту.

Така правова позиція відповідає висновку, висловленому колегією суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України у постанові від 6 жовтня 2015 року (справа №21-1306а15), який, у силу статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Також, Верховний Суд України неодноразово звертав увагу, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у користування чи власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право (постанови від 11.11.2014 № 21-493а14, від 09.12.2014 №21-308а14).

Таким чином суд зазначає, що оскаржуваний у межах спірних правовідносин акт (розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області №443 від 29.04.2011) є ненормативним актом, що застосовується одноразово, і який після реалізації вичерпав свою дію фактом його виконання, відповідно його скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки у такої особи виникло право власності на земельну ділянку і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Крім цього, позивачем у позовній заяві пред'явлено позовні вимоги про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов'язання скасувати запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

З огляду на зазначене, суд звертає увагу, що державний акт на право власності на землю це документ, що посвідчує право власності земельною ділянкою юридичною чи фізичною особою, виданий в установленому порядку та оформлений за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд вважає, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, що визначені у статтях 152 Земельного кодексу України та 16 Цивільного кодексу України.

Крім цього, суд звертає увагу, що вимога про зобов'язання скасувати запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі можуть бути розглянуті тільки разом з питанням про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, так як реєстрація державних актів є похідною вимогою після їх видачі.

Аналогічна правова позиція відповідає висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 1 жовтня 2013 року у справі №21-228а13 (реєстраційний номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 34458383) та постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 у справі №809/1841/15 (реєстраційний номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 58928575).

Також суд вважає за належне зазначити, що відповідно до статті 80 Земельного кодексу України установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України органи місцевого самоврядування при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Суд зазначає, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права власності на земельну ділянку у порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.09.2015 у справі № 826/10205/14 (реєстраційний номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 52717227).

Частиною 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Разом з цим, враховуючи положення частини шостої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд роз'яснює позивачеві, що даний спір може бути розглянутий у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Крім цього, суд звертає увагу, що в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, сплачена сума судового збору повертається судом лише за клопотанням особи (стаття 7 Закону України "Про судовий збір"), а на момент постановлення судом вказаної ухвали таке клопотання у матеріалах справи відсутнє.

Тобто, повернення сплаченої суми судового збору у розмірі 1920,00 грн. за подання зазначеного позову, що підтверджується квитанцією від 06.03.2017 №430620008, може бути вирішено судом в порядку письмового провадження без виклику сторін лише за клопотанням позивача.

Керуючись статтями 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Обухівської районної державної адміністрації, Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області про визнання недійсним, протиправним та скасування розпорядження, визнання недійсним та скасування державного акту та зобов'язання вчинити певні дії.

2. Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами, - надіслати позивачу.

3. Роз'яснити позивачу, що розгляд такої справи віднесено до місцевого суду загальної юрисдикції за правилами цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня її проголошення, а в разі постановлення ухвали у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, - протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Кушнова А.О.