Справа № 226/94/17
Суддя: Клепка Л. І.
Дата ухвалення: 2017-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 226/94/17
Провадження №2-а/226/31/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Клепка Л.І.,

за участю секретаря Тіссен О.В.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мирноград Донецької області справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмову в призначенні допомоги при народженні дитини та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмови у призначенні допомоги при народженні дитини та зобовязання вчинити певні дії. На обгрунтування вимог зазначила, що 23 липня 2015року в м.Донецьку вона народила сина ОСОБА_3, факт народження якого зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Словянську реєстраційної служби Словянського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області. 08.07.2016року вона разом з сином були взяті на обік Управлінням соціального захисту населення Мирноградської міської ради як внутрішньо-переміщені особи, куди вона 12.07.2016року звернулася з заявою про призначення їй допомоги по народженню дитини відповідно до Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми». В січні 2017року вона дізналася, що їй відмовлено у призначенні допомоги у звязку з тим, що за місцем фактичного проживання вона не мешкає.

Вказуючи на неправомірність дій відповідача, які не узгоджуються з вимогами Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, позивач просить суд визнати цю відмову неправомірною і зобовязати відповідача призначити та здійснити їй виплату такої допомоги на дитину ОСОБА_3, 23 липня 2015року народження, за її заявою від 12.07.2016року.

В судове засідання позивач ОСОБА_2М та її представник ОСОБА_4, діюча на підставі письмового договору про надання правової допомоги, не зявилися, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_1, діюча за довіреністю, позовних вимог не визнала і на обгрунтування своєї позиції суду пояснила, що позивач ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3, 23 липня 2015року народження, перебуває на обліку Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради як внутрішньо переміщена особа, яка значиться зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_1, а місцем фактичного проживання якої згідно Єдиної інформаційної бази внутрішньо-переміщених осіб є м.Мирноград (Димитров), вул.1 Травня,35. 12 липня 2016року позивач звернулася до УПСЗН з заявою, надавши до неї повний перелік необхідних документів, про призначення допомоги при народженні дитини, однак рішенням від 08.09.2016року в призначенні допомоги їй було відмовлено на підставі п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у звязку з відсутністю за фактичним місцем проживання, зазначеним у заяві про призначення соціальної допомоги. Вказуючи на те, що УПСЗН діяло у відповідності з вимогами законодавства, представник відповідача просив суд у задоволенні вимог ОСОБА_2 відмовити.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 значиться зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_1. 23 липня 2015року в м.Донецьку вона народила дитину ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про його народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Словянську реєстраційної служби Словянського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 13 серпня 2015року (арк.спр. 67).

Згідно довідки №, виданої 08.07.2016року структурним підрозділом з питань соціального захисту населення Мирноградської міської ради, позивач ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3, 23.07.2015року народження, є внутрішньо переміщеними особами, фактичним місцем проживання яких, згідно довідки структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, є м.Мирноград Донецької області, вул.1 Травня, 35 (арк.спр.6). Зазначена інформація внесена до Єдиної інформаційної бази внутрішньо переміщених осіб (арк.спр. 66). На час розгляду справи довідка про взяття позивачки на облік як внутрішньо переміщеної особи не анульована.

12 липня 2016 року позивач звернулася до органу праці і соціального захисту населення Мирноградської міської ради з заявою про призначення їй допомоги при народженні першої дитини (арк.спр. 61-62).

Рішенням від 08.08.2016року у призначенні допомоги їй було відмовлено відповідно до п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у звязку з відсутністю за фактичним місцем проживання (арк.спр.63).

Як зазначила в судовому засіданні представник відповідача, таке рішення було прийнято на підставі протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №5, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 03.08.2016року, куди було надано акт обстеження матеріально-побутових умов сімї від 28.07.2016року, за яким було встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: м.Мирноград, вул.1 Травня,35 не проживає (арк.спр.58-59, 64-65).

Про зазначене рішення позивач дізналася в січні 2017 року з відповіді УПСЗН на запит адвоката, до якого вона звернулася за правовою допомогою (арк.спр. 7). Представник відповідача зазначеної обставини не спростовувала.

Згідно ст.1 Закону України Про державну допомогу сімям з дітьми № 2811-XII, який є базовим у даних спірних правовідносинах і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сімям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення, громадяни України, в сімях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сімям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Частиною першою статті 10, частинами першою, сьомою статті 11 цього Закону визначено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну) на підставі свідоцтва про її народження, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Як встановлено судом і не заперечувалось представником відповідача, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем не надано.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розвязання проблем, повязаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообовязковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обовязок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обовязки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

За таких обставин позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобовязання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу при народженні дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Проте суд може вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Оскільки наявність рішення Управління праці і соціального захисту населення від 08.08.2016року про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини є перешкодою для виплати допомоги, суд вважає за можливе з метою повного захисту прав та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог шляхом його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 7, 17-19, 99, 159, 161, 162 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення про визнання протиправною відмову в призначенні допомоги при народженні дитини та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області від 08.08.2016 року про відмову ОСОБА_2 в призначенні допомоги при народженні дитини скасувати.

Зобовязати Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області призначити та здійснити виплату ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за її заявою від 12.07.2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Димитровський міський суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна і резолютивна частини постанови оголошені 13 березня 2017 року. Повний текст постанови виготовлено та підписано в нарадчій кімнаті 20 березня 2017 року.

Суддя Л.І.Клепка