Справа № 815/6917/16
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6917/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

суддів Іванова Е.А., Потоцької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України ( далі - ДМСУ), за результатом розгляду якого позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати Рішення ДМС України № 241-16 від 24.05.2016 року, яким громадянину ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 задовольнити її та визнати позивача - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив наступне.

24.05.2016 року ДМСУ прийнято рішення №241-16, яким було відмовлено громадянину ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі зазначеного вище рішення, ГУ ДМС України в Одеській області 13.06.2016 року складено повідомлення №210 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане повідомлення №210 було отримане громадянином ОСОБА_1 02.12.2016 року.

На думку представника позивача, ДМСУ під час вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, взагалі не прийняла до уваги, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності, його життю на свободі буде загрожувати небезпека. Більше того, ОСОБА_1 жодного рішення ДМСУ №241-16 від 24.05.2016 року - не отримував, а дізнався про це рішення з Повідомлення №210 від 13.06.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що також, у свою чергу, є грубим порушенням процесуальних прав позивача.

Під час судового розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх. Від представника позивача 01.03.2017 року надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, з підстав викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов, згідно яких співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, що відповідає приписам ч. 4 ст. 122 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Алжиру, уродженцем м. Шлеф, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова - арабська, неодружений, військовозобов'язаний, строкову службу пройшов у 2010-2013 роках. Має середню освіту, яку здобув у школі «Бен Бу Алі» у м. Шлеф. На батьківщині допомагав батькові продавати одяг, в Україні працює в мережі швидкого харчування.

20.04.2015 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою, згідно якої зазначив, що в Алжирі йому погрожували невідомі терористи, у зв'язку з чим він у 2014 році виїхав до України.

Згідно матеріалів особової справи анкетування позивача було призначене на 22.04.2015 року.

Так в анкеті позивача зазначено, що він покинув Алжир 17.12.2014 року на підставі туристичної візи 06370744, літаком, авіарейсом Алжир-Стамбул-Одеса.Позивач не звертався за наданням притулку в інших країнах, бо хотів потрапити до України.

Щодо причини виїзду з Алжиру позивач зазначив, що його біля його будинку розташований відділ поліції, в якому був вибух. Через це його затримали, погрожували, лупцювали, хотіли, щоб позивач взяв на себе відповідальність за вибух. Коли його випустили, сказали, щоб знаходився дома, його знайдуть, якщо буде потреба. Позивач злякався та сховався у друзів, йому телефонувала мати та розповідала, що приходили співробітники поліції та розшукували його.

Як зазначено в анкеті, до позивача не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався. Позивач не був членом політичних, релігійних, військових,громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов'язано з расовою,національною, релігійною належністю, політичними поглядами участь не брав.

30.04.2015 року з позивачем було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол.

Так, під час співбесіди позивач повідомив, що вирішив виїхати до України, оскільки познайомився з дівчиною Інтернеті, яка йому розповіла яка гарне життя в Україні та надіслала запрошення. Щодо причини виїзду із Алжиру позивач зазначив, що його розшукувала поліція через вибух, до якого він не був причетний. Позивач вказав, що співробітники поліції гналися за ним, проте не наздогнали, він особисто не зазнавав переслідувань, його лише розшукували. Також ОСОБА_1 пояснив, що його сім'я і зараз проживає у АДРЕСА_1, родичі розповідали йому, що раніше співробітники поліції приходили та шукали позивача, вже майже не приходять.

Під час додаткової співбесіди 30.11.2015 року позивач повідомив, що на даний час у м. Шлеф звичайне , нормальне становище.

Щодо причин виїзду з Алжиру позивач зазначив, що й нього були проблеми з поліцією. У 2013 році стався вибух у відділку, поліцейські приходили один раз додому до позивача та допитували його. В той час позивач у мережі Інтернет познайомився із дівчиною , попросив її відправити запрошення та приїхав до України. Зараз позивач може повернутися на Батьківщину, оскільки батьки розповідали, що проблем через вибух не має, проте позивач одружився 04.08.2015 року з громадянкою України ОСОБА_3 та не хоче повертатися на Батьківщину.

Щодо відомостей зазначених в заяві відносно переслідувань позивача представниками терористичної організації, позивач зазначив, що відомості неправдиві. Також зазначив, що не говорив нічого відносно того, що поліція його била та погрожувала.

04.05.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок, згідно якого встановлено, що факти повідомлені позивачем стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання шукача захисту біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

24.05.2016 року відповідачем прийнято рішення № 241-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень ч.5,10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Дослідивши матеріали особової справи позивача та враховуючи інформацію про країні походження, що досліджувалася відповідачем та інформацію, що надана представником позивача, суд приходить висновку про правомірність та законність дій відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки, на думку суду, відомості, що були повідомлені позивачем свідчать про відсутність умов, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З наявних в матеріалах справи заяви, анкети, протоколів співбесіди вбачається, що позивач надав неправдиві відомості відносно переслідувань його терористами та щодо погроз та застосування фізичної сили з боку органів поліції. На думку суду, допит позивача щодо вибуху у відділку не свідчить про те, що життю позивача загрожує небезпека або ж він зазнає переслідувань. Крім того, суд враховує надану позивачем інформацію, що на даний час його не розшукують правоохоронні органи та він може повернутись на батьківщину, проте не бажає цього, оскільки одружився з українкою (доказів на підтвердження факту укладання шлюбу не надано).

До позивача не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався. Позивач не був членом політичних, релігійних, військових,громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов'язано з расовою,національною, релігійною належністю, політичними поглядами участь не брав. На території Алжиру ніякої шкоди та переслідувань не зазнавав, до позивача не може бути застосована в Афганістані смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання загальнопоширеного насильства.

За таких обставин, суд дійшов висновку, рішення ДМС України №241-16 від 24.05.2016 року, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законними та обґрунтованими, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 14, 70, 71, 86, 122, 159-164, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Н.В.Бжассо

Суддя Е.А. Іванов

Суддя Н. В. Потоцька