Справа № 826/4212/16
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4212/16 Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., позивача ОСОБА_2, представника відповідача Меткого М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вищого господарського суду України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Вищого господарського суду України, третя особа - Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Вищого господарського суду України щодо відмови в нарахуванні та виплаті вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою;

- зобов'язати Вищий господарський суд України нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді на час реалізованого права на відставку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач у період з червня 1997 року працювала на посаді судді в судовій системі України (Вищий арбітражний суд України). Вищий арбітражний суд України реорганізовано у Вищий господарський суд України відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про арбітражний суд» №2538-111 від 21.06.2001.

04 квітня 2014 року позивачем до Вищої ради юстиції та Верховної ради України подано заяви про відставку.

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» № 788 VIII від 12.11.2015 ОСОБА_2 було звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку, відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 Конституції України.

Наказом Вищого господарського суду України від 23 листопада 2015 року № 435-к позивача звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Позивач зверталась до відповідача з вимогою нарахувати та виплатити на її користь вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат, водночас листом від 18.02.2016 № 13-31/589/284/16 в здійсненні такої виплати було відмовлено.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що тривалість існування законодавчої норми щодо права судді на отримання вихідної допомоги, виникнення цього права у позивача, як судді, під час дії цієї норми закону, та повне скасування проголошеного та набутого суддею права на вихідну допомогу без будь-яких альтернатив, на думку суду, свідчить про невідповідність такого втручання держави у права особи критеріям пропорційності, правової визначеності та недотримання державою справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і набутими відповідно до закону правами особи. З огляду на це, суд першої інстанції дійшов висновку, що положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-УІІІ від 12.02.2015, якими виключено норми, що надавали право судді на отримання вихідної допомоги, не можуть вважатись підставою для позбавлення позивача права на отримання такої допомоги як елементу забезпечення реального функціонування принципу незалежності суддів, а отже не повинні застосовуватись відповідачем.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 (у редакції Закону України від 02.12.2010 № 2756-VI; далі - Закон № 2453-VI) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що виникнення права на виплату вихідної допомоги пов'язувалося із виходом судді у відставку.

Підпунктом 1 пункту 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VII від 27.03.2014 (далі - Закон № 1166-VII), який набрав чинності 01.04.2014, виключено статтю 136 Закону № 2453-VІ, яка, яка зазначалося, давала право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Враховуючи, що постанову Верховної Ради України «Про звільнення суддів» № 788 VIII від 12.11.2015 та наказ Вищого господарського суду України від 23.11.2015 № 435-к, якими позивача було звільнено у зв'язку з поданням заяви про відставку, прийнято після набрання чинності Законом № 1166-VII про право на отримання вихідної допомоги у позивача не виникало, оскільки чинне на той період законодавство не передбачало такого суб'єктивного права.

Внесені Законом № 1166-VII зміни до Закону № 2453-VI в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними у встановленому порядку не визнавались, а постановою пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 2015 року № 24 відмовлено в зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо конституційності підпункту 1 пункту 28 Закону № 1166-VII.

Окрім того пленум Верховного Суду України у заданій постанові наголосив, що питання вихідної допомоги судді було предметом розгляду Конституційного Суду України. Так, у Рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Конституційний Суд України встановив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний установлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Таким чином, посилання суду першої інстанції на невідповідність позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у зв'язку із виходом у відставку є необґрунтованими.

Аналогічну позицію неодноразово висловлював також і Вищий адміністративний суд України у своїх рішеннях (постанова від 01 грудня 2016 року по справі № 826/22688/15, ухвала від 22 грудня 2016 року по справі № 826/11306/15, постанова від 26 січня 2017 року по справі № 823/5424/15).

Окрім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, окрім іншого, зазначив, що у зв'язку з прийняттям Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402- VIIІ (далі - Закон № 1402-VIIІ), який набув чинності 30 вересня 2016 року, відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою (стаття 143).

Однак, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Апеляційний суд наголошує на тому, що зазначені положення Закону № 1402-VIIІ набули чинності вже після виходу позивача у відставку, а тому не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав на задоволення позовних вимог необґрунтованими.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно з ч. 1 ст. 202 КАС підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Таким чином, встановивши, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини в справі, порушено норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року та відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Тобто, із зазначеної норми слідує, що суб'єкту владних повноважень, на користь якого ухвалено рішення, підлягають сплаті лише два види витрат, пов'язаних з розглядом справи: витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Такі обмеження у можливостях суб'єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних правовідносинах із владою. Такий вид судових витрат, як судовий збір, відповідачу поверненню не підлягає.

Аналогічну позицію було висловлено Вищим адміністративним судом України (ухвала від 22.04.2010 по справі № К-15271/09).

Керуючись ст.ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вищого господарського суду України задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 15.03.2017.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Земляна Г.В.