Справа № 815/7063/16
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2017-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7063/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

судді Кравченко М.М.,

судді Стеценко О.О.,

за участю секретаря Потурнак А.М.,

за участю сторін:

від позивача- Казарновський О.Л.(ордер від 13.12.2016р. серії ОД №217772, витяг з договору №27 від 12.12.2016р.),

від відповідачів ОСОБА_1 (довіреність від 27.01.2017р. №03-35/1165 та довіреність від 10.01.2017р. №03-35/85),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування наказу від 14.11.2016р. №5181/к Про звільнення ОСОБА_2О., поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області, стягнення на користь ОСОБА_2 з Головного територіального управління юстиції в Одеській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що наказом Міністерства юстиції України від 22.06.2015р. №1973/к його було призначено на посаду начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області та 23.04.2016р. керівництво Головного територіального управління юстиції в Одеській області запросили до Міністерства юстиції України де ним, під тиском керівника Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_4, було написано заяву про звільнення за власним бажанням, яка не відповідала дійсному волевиявленню, у заяві не було вказано дати її складання та дати, з якої позивач має бажання звільнитися з державної служби. Позивач зазначив, що після написання вказаної заяви він продовжував працювати на посаді начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області що, на його думку, підтверджує відсутність наміру звільнятися із займаної посади. 15.11.2016р. Міністерством юстиції України було повідомлено позивача про проведення наради в режимі відеоконференції та у визначений час у приміщенні Головного територіального управління юстиції в Одеській області, обладнаному відповідною апаратурою, знаходились, ОСОБА_5, перший заступник начальника ОСОБА_6 та заступник начальника з питань державної виконавчої служби-начальник управління державної виконавчої служби ОСОБА_7 коли до зазначеного приміщення прибула керівник Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_4, якою було оголошено наказ про звільнення ОСОБА_2 за власним бажанням з посади начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області та наказ про звільнення за власним бажанням першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_6, що підтверджується відповідним відеозаписом. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 14.11.2016р. № 5184/к ОСОБА_2 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області 15.11.2016р. за власним бажанням з достроковим припиненням державної служби, ч.2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» на підставі заяви ОСОБА_2 Разом з тим, позивачем зазначено, що інших заяв на звільнення, крім заяви написаної під тиском 23.04.2016р., ним не складалось та у вказаній заяві ним не висловлювалось та не підтверджувалось бажання звільнятися з посади саме 15.11.2016р., у звязку з чим, на думку позивача, правова підстава звільнення з державної служби за власним бажанням не відповідає його дійсній волі та внутрішньому переконанню, а субєкт призначення не вправі самостійно визначати дату звільнення за власним бажанням, встановлювати інший строк звільнення без взаємної домовленості зі позивачем. Позивач, посилаючись на положення Конституції України, Закону України «Про державну службу» та Кодексу про працю України, зазначив, що видання наказу Міністерством юстиції України від 14.11.2016р. №5184/к зумовлено політичними мотивами та бажанням звільнити керівні посади у Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області. У звязку із зазначеним, на думку позивача, наказ від 14.11.2016р. № 5184/к «Про звільнення ОСОБА_2О.» суперечить Закону України «Про державну службу», порушує принципи державної служби, гарантії, передбачені статтею 43 Конституції України та права позивача, а тому є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Разом з тим, 21.02.2017р. до суду надійшли пояснення ОСОБА_2 у яких позивачем зазначено, що причиною написання 23.04.2016р. ним заяви про звільнення за власним бажанням стали зміни у чинному законодавстві про державну службу, у відповідності до яких, особою, що призначає на займану ним посаду та звільняє з неї став державний секретар, а до проведення відповідного конкурсу на посаду державного секретаря та його призначення - заступник міністра керівник апарату, у звязку з чим, 23.04.2016р. ним було написано 2 аналогічні заяви про звільнення за власним бажанням без визначення складення та дати звільненим: першу - на державного секретаря (без зазначення прізвища, імя та по-батькові), другу - на заступника міністра - керівника апарату (без зазначення прізвища, імя та по-батькові), що підтверджується тим, що у копії заяви про звільнення, наданої відповідачем до матеріалів справи, не зазначені прізвища, імя та по-батькові відповідної посадової особи, що приймає рішення про звільнення та тим, що у цій заяві про звільнення не було вказано дати її складання та дати, з якої має бажання звільнитися позивач з державної служби, а також відсутні відомості про присвоєння заяві вхідного номера кореспонденції шляхом її реєстрації в базі Мегаполіс.

У судому засіданні представник позивача підтримав зазначені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Разом з тим, 07.03.2017р. до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача у яких зазначено, що на підставі Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10.12.2015 р., який набрав чинності 01.05.2016р., були внесені зміни, у тому числі, до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» №3166-VI від 17.03.2011р., зокрема, повноваження міністра стосовно призначення керівників територіальних органів міністерства було передано до компетенції державного секретаря міністерства та одночасно було ліквідовано посаду заступника міністра - керівника апарату. Представник позивача, посилаючись на ч.5 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державну службу» №889-VІІІ від 10.12.2015р. зазначив, що до призначення державного секретаря відповідного міністерства, усі документи з питань, які відносяться до компетенції державного секретаря, у тому числі заяви, мали бути написані на імя виконуючого обовязки державного секретаря, тобто заступника міністра - керівника апарату та згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті Національного агенства України з питань державної служби, конкурс на посаду державного секретаря Міністерства юстиції України було проведено 07.12.2016р., а призначено державного секретаря Міністерства юстиції України було розпорядженням Кабінету міністрів України №1034-р від 28.12.2016р. Таким чином, до 28.12.2016р. державного секретаря Міністерства юстиції України взагалі не було і написання заяви про звільнення на імя посадової особи, якої не існує, є, на думку представника безглуздям, тим більше враховуючи що позивач, як начальник Головного територіального управління юстиції в Одеській області станом на 14.11.2016 р. був достеменно обізнаний що державного секретаря Міністерства юстиції України ще не призначено та при написанні заяви про звільнення у листопаді 2016 року він би обовязково зазначив фамілію посадової особи, якій ця заява адресована, або посадової особи, яка виконує обовязки державного секретаря міністерства юстиції. Також, представником позивача зазначено, що в оскаржуваному наказі вказано дві підстави для припинення державної служби: власне бажання позивача та ч. 2 ст. 86 Закону, тобто припинення державної служби за угодою сторін, однак припинення державної служби за ініціативою державного службовця передбачено ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу», а припинення державної служби за угодою сторін врегульовано ч.2 ст.86 зазначеного закону, у звязку з чим 2 різні підстави для припинення державної служби не можуть бути обєднані в одному наказі стосовно одного службовця. Крім того, у вказаних поясненнях представником позивача зазначено, що у матеріалах справи відсутні будь які документи та пояснення стосовно того, яким саме чином ця заява опинилась в Міністерстві юстиції, чи було її подано особисто позивачем, чи її було надіслано поштовим відправленням, чи ця заява опинилась в Міністерстві юстиції в інший спосіб та у порушення п.п.3 п.5 розділу III Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.08.2015р. №1405/5 заява про звільнення позивача не була зареєстрована. Крім того, представник позивача наголошував,15.11.2016р. позивач знаходився на робочому місці і мав, разом з іншими працівниками територіального управління, приймати участь у нараді з Міністром в режимі відеоконференції, що, га його думку, підтверджує відсутність домовленості про звільнення позивача з посади з 15.11.2016р.

Представник Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції в Одеській області заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що до Міністерства юстиції надійшла заява ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» та наказом Міністерства юстиції України від 14.11.2016 № 5184/к ОСОБА_2 начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області звільнено з займаної посади 15.11.2016р. за власним бажанням відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу». У заяві ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням міститься посилання на ч.2 статті 86 Закону України «Про державну службу», що, як вважає представник відповідачів, свідчить про бажання позивача звільнитися з займаної посади за власним бажанням в день досягнення взаємної домовленості із субєктом призначення про звільнення. Заява була прийнята Міністерством юстиції України, про що свідчить резолюція субєкта призначення на заяві позивача у звязку з чим, на думку представника відповідача, сторони дійшли згоди щодо строків припинення трудового договору. Представник відповідачів зазначав, що оскільки угодою сторін є добровільне, компромісне та взаємне рішення (домовленість) сторін з того чи іншого спільного питання, тиск або примушування до укладення угоди у трудових відносинах виключається, позивачем заява про звільнення була написана власноручно, при цьому доказів, які б свідчили про незаконне примушування позивача до написання вказаної заяви, зокрема, здійснення тиску посадовими особами відповідачів, суду не надано, твердження позивача про тиск на нього з боку керівника Департаменту персоналу Міністерства юстиції України не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. Також, представник відповідачів зазначала, що позивач повністю усвідомлював правові наслідки написання заяви про звільнення за власним бажанням, а тому у разі не згоди з її умовами мав вільно відмовитися від її написання, в свою чергу, ОСОБА_2 не вчинялись спроби скасувати, подану раніше заяву про звільнення, що свідчить про те, що намір ОСОБА_2 відповідав дійсності, а саме дострокове припинення державної служби за власним бажанням. Таким чином, на думку представника відповідачів, наказ Міністерства юстиції України від 14.11.2016 № 5184/к «Про звільнення ОСОБА_2О.» видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством.

Також, у судовому засіданні 23.02.2017р. до суду надано пояснення представника відповідачів, згідно яких зазначено, що ОСОБА_2 та Міністерство юстиції України дійшли згоди щодо строків припинення трудового договору та загальний порядок підготовки наказів з кадрових питань, зокрема наказів про звільнення працівників, визначений Інструкцією з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженою наказом Міністерстра юстиції від 03.08.2015р. №1405/5. Разом з тим представником відповідачів було зазначено, що з 01.05.2016р. в апараті Міністерства юстиції України введено посаду Державного секретаря Міністерства юстиції України, яка є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства і до повноважень якого, відповідно до п.8 ч.4 ст.10 Закону України №889, відноситься призначення на посади та звільнення з посад у порядку, передбаченому законодавством про державну службу державних службовців апарату міністерства, у звязку з чим саме Державному секретарю Мін'юсту була адресована заява на звільнення позивача.

Третя особа повідомлялась про день та час слухання справи однак у судове засідання його представник не з'явився.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Наказом Міністра юстиції України ОСОБА_8 №1973/к від 22.06.2015р. ОСОБА_2 було призначено на посаду начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.181).

Наказом заступника Міністра юстиції України - керівника апарату ОСОБА_9 «Про звільнення ОСОБА_2О.» №5184/к від 14.11.2016р. ОСОБА_2 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області 15 листопада 2016 року за власним бажанням з достроковим припиненням державної служби, частина 2 ст.86 Закону України «Про державну службу» (а.с.203).

Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015р. N 889-VIII, який набув чинності з 01.05.2016р., визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, а також порядок реалізації громадянами України права доступу до державної служби.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну службу» встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною 1 ст.86 Закону України «Про державну службу» встановлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Згідно з ч.2 зазначеної статті державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

Як вбачається з оскарженого наказу про звільнення ОСОБА_2 №5184/к від 14.11.2016р., підставою для його прийняття зазначено заяву ОСОБА_5 (а.с.203).

Так, згідно заяви ОСОБА_2, адресованої Державному секретарю Міністерства юстиції України, він просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням, відповідно до частини 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» в день досягнення взаємної домовленості (а.с.202).

Відповідно до письмових пояснень позивача та пояснень його представника у судовому засіданні зазначена заява ОСОБА_2 про звільнення із займаної посади з посиланням на ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» була написана ним власноручно у кабінеті керівника Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_4 та їй залишена.

Разом із цим, доказів того, що на ОСОБА_2 здійснювався тиск при написанні вказаної заяви до суду надано не було.

Під час зясування офіційних обставин справи, судом встановлено, що ОСОБА_2 з відповідною заявою про відкликання поданої ним заяви про звільнення не звертався.

При цьому, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за згодою сторін договір припиняється у строк визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди та строк, з якого договір припиняється.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 він просив звільнити його із займаної посади з посиланням на ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» у день досягнення взаємної домовленості. Тобто, позивач, який займав посаду начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області та, як свідчать матеріали справи, за освітою юрист, що дає можливість суду зробити висновок про те, що він розумів наслідки подання такої заяви, фактично, подавши зазначену заяву, просив звільнити його з посади у день погодження цієї заяви відповідальною особою з боку відповідача. При цьому, про погодження зазначеної домовленості з боку відповідача свідчить резолюція заступника міністра керівника апарату ОСОБА_9 про звільнення позивача з 15.11.2016р., до повноважень якої відносились вказані питання.

Крім того, відповідно до позовної заяви ОСОБА_2 зазначав, що заяву про звільнення він написав 23.04.2016р., доказів якого до суду не надано, разом із цим приписами діючого на час вказаних правовідносин законодавства встановлено лише мінімально допустимий строк попередження працівника роботодавця про бажання звільнення.

Відповідно до п.5 розділу ІІІ Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.08.2015р. №1405/5 реєстрація документів - це фіксування облікових даних про документ, що фіксує факт його створення, відправлення або одержання шляхом внесення в автоматизовану систему, зазначенням на ньому реєстраційного індексу та скануванням. Реєстрація документів здійснюється з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної у документах інформації. Реєструються всі документи незалежно від способу їх доставки, передавання чи створення. Кожного року реєстрація документів починається спочатку з 1-го номера. Документи реєструються за групами залежно від назви виду, автора і змісту документів. Наприклад, окремо реєструються: у Департаменті кадрової роботи та державної служби: накази з особового складу працівників апарату Міністерства; заяви працівників центрального апарату з кадрових питань (про прийняття, переведення, звільнення, заохочення, накладення, стягнення, про матеріальну допомогу), накази з особового складу керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міністерства (про прийняття, переведення, звільнення, заохочення, накладення, стягнення тощо); накази на відрядження працівників.

Відповідно до п.14 розділу ІІ Інструкції №1405/5 резолюція - це зроблений посадовою особою напис на документі, який містить стислий зміст прийнятого нею рішення щодо виконання документа.

Як вбачається з заяви про звільнення, складеної ОСОБА_2 (а.с.202), реєстраційний вхідний номер у вказаній заяві відсутній. Разом з тим, зазначена заява містить відповідну резолюцію із зазначенням строку її виконання.

При цьому, відсутність реєстраційного вхідного номеру у вказаній заяві ОСОБА_2 не свідчить про відсутність дійсного волевиявлення державного службовця при складанні вказаної заяви про звільнення.

Щодо посилання представника позивача в обґрунтування позовних вимог на те, що заява ОСОБА_2. про його звільнення була адресовано державному секретарю Міністерства юстиції України, однак до 28.12.2016р. державного секретаря Міністерства юстиції України взагалі не було, судом встановлено наступне.

Посада Державного секретаря Міністерства юстиції України була введена Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015р.N 889-VIII, який набрав чинності з 01.05.2016р.

Відповідно до положень розділу ІХ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» повноваження Державного секретаря Кабінету Міністрів України та його заступників, державних секретарів міністерств до призначення на посади осіб за результатами конкурсу в порядку, визначеному цим Законом, виконують відповідно Міністр Кабінету Міністрів України та його заступники, заступники міністрів - керівники апаратів, але не довше ніж до 1 січня 2017 року.

Таким чином, з 01.05.2016р. в апараті Міністерства юстиції України було введено посаду Державного секретаря Міністерства юстиції України, обовязки якого виконувала заступник Міністра керівник апарату ОСОБА_9, до повноважень якої відповідно до Закону України «Про державну службу» віднесено призначення на посади та звільнення з посад у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців апарату міністерства. Тобто, оскаржений наказ було прийнято повноважною особою.

Крім того, представником позивача було надано до суду запис з камер розташованих у приміщенні для проведення нарад Головного територіального управління юстиції в Одеській області, який було досліджено колегією суддів у судовому засіданні, де вбачається, що 15.11.2016р. ОСОБА_2 було оголошено наказ від 14.11.2016р. про звільнення. Однак, з вказаного запису про оголошення наказу позивачу не вбачається протиправних дій відповідача, оскільки доведення наказів з кадрових питань безпосередньо особам, яких вони стосуються, є обовязком роботодавця, а перебування державного службовця на робочому місці у день його звільнення, до моменту офіційного ознайомлення з наказом про звільнення не свідчить про те, що ним не було досягнуто домовленості із субєктом призначення.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для скасування оскарженого наказу від 14.11.2016р. №5181/к «Про звільнення ОСОБА_2О.» та відповідно для задоволення його позовних вимог в цій частині. У звязку із цим, суд вважає, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_2 про поновлення його на посаді начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області та стягнення на користь ОСОБА_2 з Головного територіального управління юстиції в Одеській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу оскільки вони є похідними від вимог про скасування наказу про звільнення.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.158 - 163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 10.03.2017р.

Суддя К.О. Танцюра

Суддя О.О. Стеценко

Суддя М.М. Кравченко

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити.

10 березня 2017 року.