Справа № 500/6123/16-а
Суддя: Адамов А. С.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/6123/16-а
Провадження № 2-а/500/39/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

за участю секретаря - Шлєхтенко О.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Цинєва Віталія Олександровича про визнання протиправними бездіяльності та дій, визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

23.11.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення) просить визнати протиправним бездіяльність співробітників відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області - старшого державного виконавця Цинєва Віталія Олександровича та начальника відділу Сувало М.С. щодо виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.10.2009 року та дії дій відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, які направлені на невиконання даного рішення; визнати протиправними дії щодо відмови у прийнятті до виконання виконавчого листа, виданого 11.07.2011 року, старшого державного виконавця Цинєва Віталія Олександровича та скасувати винесене їм повідомлення; визнати протиправним та скасувати постанову начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Сувало М.С. від 08.12.2016 року; зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області прийняти до примусового виконання викова чий лист (дублікат), виданий 11.07.2011 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з бюджету Ізмаїльської міської ради Одеської області на його користь боргу в сумі 2000 грн., 1500 грн. заробітної плати за затримку розрахунку з 03.08.2009 року по 09.09.2009 року, 500 грн. моральної шкоди та відкрити по даному виконавчому листу виконавче провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 11.07.2011р. Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області видав виконавчий лист за рішенням по справі №2а-1955/2009 про стягнення з бюджету Ізмаїльської міської ради на його користь боргу в сумі 2000 грн., 1500 грн. заробітної плати за затримку розрахунку з 03.08.2009 року по 09.09.2009 року, 500 грн. моральної шкоди. Даний лист був своєчасно наданий їм до виконання у липні 2011 року до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Протягом 2011-2016р.р. відділ не виконував рішення суду. 07.10.2016р. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області було розглянуто його заяву про поновлення пропущеного строку на пред'явлення виконавчого листа по справі №2а-1955/2009, виданого 11.07.2011 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області. 13.10.2016р. ухвала суду набрала законної сили та він отримав її 20.10.2016р. 22.10.2016р. він направив до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області заказним листом заяву про прийняття до виконання виконавчого листа від 11.07.2011р. з копією ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.10.2016р. про поновлення строку на його пред'явлення та копію листа Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області від 26.07.2016р. про те, що виконання рішень відносно Ізмаїльської міської ради не входить до їх компетенції, так як він являється не органом державної влади, а органом міського самоврядування. Заява та документи були отримані відділом 28.10.2016р. 14.11.2016р. він отримав лист про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття його до виконання від 10.11.2016р. №09.1-14814 старшого державного виконавця Цинєва Віталія Олександровича у зв'язку з тим, що він не надав квитанцію про внесення авансового внеску та тим, що рішення повинно виконуватися органами Державного казначейства. Також виконавець зазначив, що фотокопія ухвали від 07.10.2016р. не завірена належним чином. Вважає, що дії державного виконавця незаконними, так як згідно ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» він ніяких внесків не повинен сплачувати, оскільки пред'явлений виконавчий лист про стягнення заробітної плати та стягнення моральної шкоди, яка виникла в порушенні його трудових прав. Згідно Закону України «Про виконавче провадження» вимог до документів, які додаються до виконавчого листа, немає. Також, у листі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області від 26.07.2016р. №16-08/1114-4967 вказано, що органи Казначейства виконують ті судові рішення, боржником по яким є державний орган, а Ізмаїльська міська рада являється органом місцевого самоуправління, тому рішення про стягнення з неї грошових коштів повинно виконувати державна виконавча служба, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Також, зазначає, що державний виконавець Цинєв В.А. порушив вимоги ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», написавши повідомлення не через три дня з моменту отримання виконавчого листа, а через 12 днів. На підставі викладеного вважає, що відповідачі затягують виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 30.10.2009р. по справі №2а-1955/2009.

Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, сповіщений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився та просив суд розглядати справу за відсутності представника відповідача, та надав суду письмові заперечення на позов, в яких просить відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі, мотивуючи тим, що 10.11.2016р. на виконання до відділу надійшла заява ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа №2а-1955/2009, виданого Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 11.07.2011р. Першочергово дана заява була отримана Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області 01.11.2016р., про що свідчить відмітка про отримання, а лише 10.11.2016р. передана до виконання до відділу, тому строк в межах ч. 4 ст. 4 Закону, державним виконавцем пропущено не було. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем відділу було винесено рішення відповідно до п. 2,8,9 ч. 4 ст. 4 Закону про повернення виконавчого документу №2а-1955/2009 без прийняття до виконання. Стягувачем не надано підтвердження сплати авансового внеску. Стягувачем надано фотокопію ухвали по справі №500/5215/16-а від 07.10.2016р. про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання, яку не завірено належним чином. Згідно виконавчого документу, боржником є Ізмаїльська міська рада Одеської області. Державним виконавцем відділу запропоновано стягувачеві звернутися до Державної казначейської служби України із відповідною заявою. При оформленні Повідомлення по повернення документу стягувачеві без прийняття до виконання від 10.11.2016р. №09.1-14814, державним виконавцем допущена ненавмисно друкарська помилка, а саме замість 10.11.2016р. - 10.10.2016р). 28.11.2016р. ОСОБА_1 надав до відділу скаргу на неправомірні дії старшого державного виконавця відділу, за результатами розгляду даної скарги, начальником відділу було винесено постанову про перевірку виконавчого провадження від 08.12.2016р., згідно якої дії державного виконавця при винесенні рішення про повернення виконавчого документу №2а-1955/2009 без прийняття до виконання в частині внесення авансового внеску стягувачем суперечать вимогам ч. 2 ст. 26 Закону, так як від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: стягнення заробітної плати; поновленні на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин), інші вимоги, які викладено у скарзі - залишені без задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області вчинені дії у відповідності до вимог чинного законодавства.

Також у поданих заперечень відповідач просить суд розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Відповідач - старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Цинєва В.О.сповіщений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 11.07.2011р. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області виданий виконавчий лист (дублікат) по справі №2а-1955/2009р. за адміністративним позовом ОСОБА_1 до в.о. міського голови-секретаря Ізмаїльської міської ради Рудніченко Ірини Федорівни про визнання дій протиправними та зміни підстав розірвання трудового договору згідно якого з бюджету Ізмаїльської міської ради на користь ОСОБА_1 стягнуто 1500 грн. заробітної плати за затримку розрахунку з 03.08.2009р. по 09.09.2009р. та 500 грн. моральної шкоди - всього 2000 грн.

21.10.2016р. позивач направив до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області заяву про прийняття до примусового виконання виконавчого листа про стягнення з бюджету Ізмаїльської міської ради на його користь боргу в сумі 2000 грн. - 1500 грн. заробітної плати за затримку розрахунку з 03.08.2009р. по 09.09.2009р. та 500 грн. моральної шкоди.

Вказану заяву ОСОБА_1 відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області отримав 28.10.2016р.

Листом Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області від 26.07.2016р. за №16-08/1114-4967 ОСОБА_1 було повідомлено стосовно розгляду заяви ОСОБА_1 від 17.06.2016р. щодо стану виконання дублікату виконавчого листа Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2011р. по справі №2а-1955/2009 про те, що згідно положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та п. 9 Порядку, Управління казначейства листом від 13.05.2016р. за №01-35/649 повернуло без виконання дублікат виконавчого листа Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2011р. по справі №2а-1955/2009, як такий, що не підлягає виконанню органом Казначейства, який ОСОБА_1 було отримано 24.06.2016р. Зазначено, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання судових рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, примусове виконання судових рішень здійснюють державні виконавці., у зв'язку з чим ОСОБА_1 пропоноване звернутися до з виконавчим документом до органу Державної виконавчої служби.

10.11.2016р. №09.1-14814 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Цинєвим В.О. винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на те, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску; надана стягувачем фотокопія ухвали суду по справі №500/5215/16-а від 07.10.2016р. про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання не завірена належним чином; згідно виконавчого документу, боржником є Ізмаїльська міська рада Одеської області, а згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Таким чином, державним виконавцем запропоновано позивачу звернутися до Державної казначейської служби України.

Постановою начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Сувало М.С. про перевірку виконавчого провадження від 08.12.2016р. за скаргою ОСОБА_1 від 21.11.2016р. на рішення старшого державного виконавця при винесенні повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання визнано дії державного виконавця при винесенні рішення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання в частині внесення авансового внеску такими, що суперечать вимогам Закону. Інші вимоги, які викладено у скарзі - залишено без задоволення.

Копія вказаної постанови було направлено ОСОБА_1 09.12.2016р. за вих..№09.1-/15502 та 22.12.2016р. за вих.. №09.1-/15990.

Не погоджуючись з правомірністю дій відповідачів, позивач оскаржив їх до суду.

Згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд відповідно до вимог частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді цієї справи повинен перевірити, чи прийняті рішення та вчинені дії: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 18 КАС України адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої цієї статті;

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа). Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду. Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, загальні питання виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно п. 9 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли виконавчий документ не підлягає виконанню органом Казначейства.

Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Відповідно до п. 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845, у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, нормами чинного законодавства передбачено порядок стягнення коштів з державних органів ат органів місцевого самоврядуванні за рішенням суду лише у випадках, коли таких орган обслуговується в органах державного казначейства та має там свої рахунки.

Однак, як встановлено судом, та вбачається із листа ГУ ДКСУ України в Одеській області від 27.01.2017р. №16-12/66-299, листа УДКС України в Ізмаїльському районі, листа фінансового управління Ізмаїльської міської ради від 14.02.2017р. №1-19/35, Ізмаїльська міська рада Одеської області не зареєстрована та не обслуговується в органах казначейської служби України, відкритих рахунків на таку юридичну особу ні в казначейській службі ні в інших банківських установах немає; також не передбачено окремих бюджетних програм для забезпечення виконання судових рішень ат виконавчих документів.

Тобто, відсутність рахунків Ізмаїльської міської ради в органах казначейської служби України, виключає можливість списання казначейством коштів на виконання судового рішення. Та за таких обставин, є абсурдним скерування позивача до органів казначейства для виконання виконавчого документу про стягнення коштів з Ізмаїльської міської ради.

Отже, в даному випадку, суд приходить до висновку, що на виконання виконавчого листу (дублікату) №2а-1955/2009, виданого Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 11.07.2011р., про стягнення з бюджету Ізмаїльської міської ради на користь ОСОБА_1 1500грн. заробітної плати за затримку розрахунку з 03.08.2009р. по 09.09.2009р. та 500грн. моральної шкоди - всього 200грн. не розповсюджується порядок, передбачений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" та Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та підлягають застосуванню приписи Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, суд наголошує на наступному.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п.9 ч.3 с.129 Конституції України, є обов'язковість рішень суду.

Згідно із ч.1 ст.14 КАС України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження є завершальною стадією процесу поновлення порушених прав.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003).

На важливості виконання судових рішень, що набрали законної сили, наголошується і Європейським судом з прав людини, рішення якого є обов'язковими для України.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що ст. 5 Конвенції поширює свою дію на всі стадії судового розгляду - як на доступ до органів правосуддя, так і на виконання судового рішення. Було б неприйнятним, якби ст. 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонами у спорі, а саме справедливий, публічний і швидкий розгляд - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити зазначену норму як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст.6 Конвенції виконання рішення, прийнятого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Так, у справі «Шматько проти України», «Горнсбі проти Греції» суд наголосив, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалось на користь однієї із сторін.

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Затримка у виконанні судового рішення може за певних обставин бути виправдана, але не за рахунок звуження суті права, яке захищається статтею 6 Конвенції (див. справу «Іммобільяре Саффі проти Італії», заява N 22774/93, п.66, п. 74).

06.03.2008р. згідно з пунктом 2 статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Комітет міністрів Ради Європи розглянув заходи, запроваджені Урядом України для забезпечення виконання рішень Суду у справах, в яких порушується питання тривалого невиконання остаточних рішень національних судів. Комітет міністрів ухвалив тимчасову резолюцію (CM/ResDH(2008)1), у відповідних положеннях якої зазначено, зокрема, що Комітет міністрів настійно рекомендує державним органам України виявити більшу державну відповідальність в досягненні відчутних результатів та визначити як особливий політичний пріоритет дотримання своїх зобов'язань за Конвенцією та виконання рішень Європейського суду, щоб забезпечити повне і вчасне виконання рішень національних судів.

Як зазначено у п.98 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурдов проти Росії (№2)» у справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим.

Враховуючи викладене, суд наголошує на тому, що пріоритетним завданням держави є забезпечення належного, своєчасного та невідворотного виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Враховуючи наведене, з огляду на недопустимість невиконання судових рішень, що набрали законної сили, суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 в частині оскарження дій щодо повернення виконавчого листа стягувачу без прийняття до виконання, визнання частково протиправною постанови від 08.12.2016р. про перевірку виконавчого провадження в частині залишення без задоволення частини вимог скарги ОСОБА_1 та зобов'язання відповідача прийняти до примусового виконання виконавчий лист, виданий 11.07.2011р., про стягнення з бюджету Ізмаїльської міської ради на користь ОСОБА_1 коштів та відкрити виконавче провадження за вказаним виконавчим листом.

Також безпідставним є посилання відповідача на ненадання ОСОБА_1 оригіналу ухвали по справі №500/5215/16-а від 07.10.2016р. про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання, а надання лише копії, з огляду на те, що така підстава для повернення виконавчого документу без виконання не передбачена статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» та державний виконавець не позбавлений права витребувати належним чином засвідчену копії ухвали суду у разі виникнення сумнівів у дійсності наданої копії такої ухвали суду.

При цьому не приймаються до уваги твердження позивача щодо незаконності повернення виконавчого листу через несплату авансового внеску та не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо повного скасування постанови від 08.12.2016р., з огляду на те, що вказані дії державного виконавця Цинєва В.О. вже були правомірно визнані такими, що суперечать Закону постановою начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Сувало М.С. від 08.12.2016 року, а отже окремо судового захисту не потребують.

Згідно ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Відповідно до ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

З наведених вище підстав правомірною та такою, що не підлягає скасуванню, вважається постанова начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Сувало М.С. від 08.12.2016 року в частині визнання дії державного виконавця при винесенні рішення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання в частині внесення авансового внеску такими, що суперечать вимогам Закону.

Крім того, суд наголошує на тому, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 лише в частині оскарження дій та зобов'язання вчинити певні дії саме відповідного органу ДВС, а не конкретних посадових осіб, з огляду на те, що згідно приписів ч.3 ст.181 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

При цьому не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності співробітників відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області - старшого державного виконавця Цинєва Віталія Олександровича та начальника відділу Сувало М.С. щодо виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.10.2009 року, хз огляду на те, до відповідачем стосовно позивача були допущені саме протиправні дії, а не бездіяльність.

Суд наголошує на тому, що зобов'язання відповідача прийняти до примусового виконання виконавчий лист та відкрити виконавче провадження за вказаним виконавчим листом не є втручання в дискреційні повноваження органу ДВС з огляду наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає позивач та згідно з частиною третьою статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, утриматися від вчинення певних дій, виконати зупинену чи не вчинену дію тощо.

Відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивач оскаржує протиправні дії чи бездіяльність відповідача у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач. Згідно ч.3 вказаної статті, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Так, на переконання суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016р. по справі № 826/17109/13-а та постанові Верховного Суду України від 16.09.2015р. по справі № 826/4418/14.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Цинєва Віталія Олександровича про визнання протиправними бездіяльності та дій, визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо повернення виконавчого листа (дублікат) №2а-1955/2009, виданого Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 11.07.2011р. стягувачу без прийняття до виконання.

Визнати частково протиправною постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 08.12.2016р. про перевірку виконавчого провадження в частині залишення без задоволення частини вимог скарги ОСОБА_1

Зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області прийняти до примусового виконання виконавчий лист (дублікат) №2а-1955/2009, виданий Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 11.07.2011р., про стягнення з бюджету Ізмаїльської міської ради на користь ОСОБА_1 1500грн. заробітної плати за затримку розрахунку з 03.08.2009р. по 09.09.2009р. та 500грн. моральної шкоди - всього 200грн., та відкрити виконавче провадження за вказаним виконавчим листом.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено та підписано 16.03.2017р.

Суддя: А.С.Адамов