Справа № 805/392/17-а
Суддя: Молочна І. С.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 р. Справа №805/392/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 13 год. 05 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Молочної І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Арлаускене О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Довбиш В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення -

встановив:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, в якій позивач просить:

- стягнути зі Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 13.08.2014 року по 13.05.2015 року в розмірі 1951,74 грн., за період з 14.05.2015 року по 03.11.2015 року в розмірі 13626,69 грн.;

- стягнути зі Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області грошове забезпечення за невикористану відпустку у 2015 році в розмірі 1325,67 грн.;

- стягнути зі Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області грошове забезпечення за два місяці після звільнення з посади у зв'язку з скороченням штату в сумі 4615,38 грн.;

- стягнути зі Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області коштів в сумі 4480,00 грн., витрачених на правову допомогу, та 105,00 грн. матеріальних витрат на банківські послуги;

- зобов'язати Слов'янський міський відділ (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області виплатити середнє грошове забезпечення з моменту звільнення з посади у зв'язку з скороченням штату з 06.11.2015 року по момент проведення розрахунку, із розрахунку 2222,64 грн. за повний місяць та 72,87 грн. за кожний день.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15.03.2017 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення зі Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 13.08.2014 року по 13.05.2015 року в розмірі 1951,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом МВС України від 12.08.2014 року за №1535о/с його звільнено з органів внутрішніх справ. Проте, постановою Запорізького окружного адміністративного суду зазначений наказ визнано незаконним та скасовано, поновлено позивача на посаді, стягнуто грошове забезпечення за час вимушеного прогулу. Позивач зазначає, що рішення суду в частині стягнення на його користь грошового забезпечення за період з 13 серпня 2014 року по 13 травня 2015 року фактично виконано відповідачем, однак при проведенні нарахування за цей період середня заробітна плата була занижена відповідачем до 2005,78 грн. замість встановленого судом 2222,64 грн. Вказує на те, що йому було не доплачено грошове забезпечення за вказаний період у сумі 1951,74 грн. Також позивач зазначає, що рішення суду щодо його поновлення на посаді виконано відповідачем лише 03.11.2015 року, тоді як 06.11.2015 року його звільнено з органів внутрішніх справ наказом. Позивач вважає, що відповідачем не виконано вимоги законодавства в частині виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2015 року по 06.11.2015 року. Також, вказує, що оскільки у році звільнення він не використав щорічну відпустку, він має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Посилаючись на приписи п. 3.4.8 Інструкції №499 зазначає, що відповідачем також не було нараховано та виплачено на його користь грошове забезпечення за 2 місяці у зв'язку зі звільненням зі служби через скорочення штатів. Крім того, позивач вважає, що оскільки нарахування належних йому сум при звільненні відповідачем проведено не в повному обсязі, останній повинен нарахувати та виплатити йому суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 06.11.2015 року по день ухвалення судового рішення. Таким чином, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не визнав.

В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача, в яких останній зазначає, що за період з 14.05.2015 року по 06.11.2015 року на користь позивача нараховано та виплачено 4370,16 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 630,00 грн. Відповідач зазначає, що середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_3 на момент звільнення 06.11.2015 року нараховувалось відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, виходячи з приписів ч. 4 п. 2, якою передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяця роботи, а якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу п. 4 цього Порядку, а саме: в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Крім того, відповідач зазначає, що п. 3.4.8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ №499, на який посилається позивач щодо нарахування та сплати грошового забезпечення за два місяці після звільнення, стосується лише осіб, які звільнені із займаних посад за скороченням штатної посади та перебувають у розпорядженні ОВС. Також, відповідач вказує на те, що норми Кодексу Законів про працю України не розповсюджуються на працівників органів внутрішніх справ. Таким чином, просив відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої вимоги та заперечення, надали додаткові пояснення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 проходив службу в органах внутрішніх справ у Слов'янському міському відділі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з 01.02.2008 року по 06.11.2015 року.

Наказами МВС України від 29.07.2014 року №805 та від 12.08.2014 року №1535о/с у відповідності до п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2015 року, по справі №808/7595/14 позов ОСОБА_3 задоволено частково:

визнано незаконним та скасовано наказ МВС України №1535 о/с від 12.08.2014 в частині звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_3 відповідно до п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу;

визнано незаконним та скасовано наказ МВС України №805 від 29.07.2014 в частині звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ відповідно до п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу;

поновлено ОСОБА_3, старшого сержанта міліції на посаді інспектора ПС взводу № 4 роти ПС Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янська та Слов'янського району) без переривання стажу роботи з 13.08.2014 року;

зобов'язано Головне управління МВС України в Донецькій області поновити ОСОБА_3, старшого сержанта міліції на посаді інспектора ПС взводу № 4 роти ПС Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янська та Слов'янського району) без переривання стажу роботи з 13.08.2014 року;

стягнуто зі Слов'янського міського відділу (з обслуговування м. Слов'янськ та Слов'янського району) ГУ МВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 15 829 (п'ятнадцять тисяч вісімсот двадцять дев'ять) грн. 36 коп.

Звернуто до негайного виконання постанову суду щодо стягнення грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць, у сумі 2222, 64 грн., а також щодо поновлення на посаді.

В решті позовних вимог відмовлено

Наказом від 03.11.2015 року ГУМВС України в Донецькій області №331о/с, на підставі вказаного рішення суду, старшого сержанта міліції ОСОБА_3 поновлено на посаді інспектора ПС взводу № 4 роти ПС Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янська та Слов'янського району) з 13 серпня 2014 року.

Відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 06.11.2015 року №354о/с згідно з пунктом 9 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ вирішено звільнити у запас Збройних Сил з 06 листопада 2015 року за п. 63 «г» (через скорочення штатів) старшого сержанта міліції ОСОБА_3 - інспектора ПС взводу № 4 роти ПС Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування м. Слов'янська та Слов'янського району).

Вирішуючи спір по суті, суд керувався наступним.

Правовідносини, пов'язані з проходженням та звільненням з посад публічної служби ОВС, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме: Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (зі змінами та доповненнями), Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом МВС України від 31.12.2007 року №499, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведеної бланкетної норми постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (у відповідній редакції), у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Як вже зазначалось судом, постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.05.2015 року позивача поновлено на посаді з 13.08.2014 року. Рішення суду в зазначеній частині звернуто до негайного виконання.

Проте, зазначене судове рішення фактично було виконано лише наказом ГУМВС України в Донецькій області від 03.11.2015 року.

У зв'язку із наведеними обставинами Слов'янським МВ здійснено нарахування та виплату ОСОБА_3 компенсації грошового забезпечення за період з 14.05.2015 року по 06.11.2015 року в розмірі 4370,16 грн. Тобто факт наявності у позивача права на виплату йому грошового забезпечення за вказаний період не є спірним між сторонами. Разом з тим, спірною між сторонами є сума зазначеної компенсації грошового забезпечення, яка підлягає сплаті за вказаний період.

Щодо розміру грошового забезпечення, що підлягає нарахуванню на користь позивача за період з 14.05.2015 року по 06.11.2015 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно абз. 1, 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Суд зазначає, що відповідно до приписів вищезазначених норм, останніми двома календарними місяцями служби позивача, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (незаконне звільнення позивача з органів внутрішніх справ у серпні 2014 року), є червень - липень 2014 року.

Відповідач в обґрунтування своєї правової позиції посилається на приписи абз. 4 цього пункту Порядку №100, відповідно до якого якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Так, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що абз. 1, 3 п. 2 Порядку №100 чітко передбачена залежність використання виплат за певну кількість календарних місяців роботи від події, з якою пов'язана відповідна виплата, тоді як відповідач тлумачить наведені норми без врахування такої залежності.

Суд зауважує, що вирішення питання щодо наявності права у позивача на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу пов'язане безпосередньо з незаконним звільненням останнього з органів внутрішніх справ у серпні 2014 році, внаслідок чого для розрахунку зазначеної суми необхідно використовувати отримані ОСОБА_3 виплати за останні 2 календарні місяці служби, які передували звільненню позивача з органів внутрішніх справ, тобто за червень та липень 2014 року.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, з наданої до суду довідки Слов'янського МВ ГУ МВС України в Донецькій області №1816/303/07-2017 від 13.02.2017 року вбачається, що в червні 2014 року ОСОБА_3 нараховано грошове забезпечення у розмірі 2137,59грн., у липні 2014 року - 2307,69грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів у червні 2014 року становить 19 днів, у липні 2014 року - 23 дні,

Так, середньоденна заробітна плата складає: (2137,59грн. (червень 2014 року ) + 2307,69грн. (липень 2014 року)) : 42 робочих дні за два місяці (19 робочих днів у червні 2014 року та 23 робочих днів у липні 2014 року) = 105 грн. 84 коп.

Період вимушеного прогулу позивача з 14 травня 2015 року по 06 листопада 2015 року з врахуванням Листа Мінсоцполітики України від 9 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» складає 122 робочі дні.

Таким чином, за час вимушеного прогулу за період з 14 травня 2015 року по 06 листопада 2015 року Слов'янський МВ ГУМВС України в Донецькій області зобов'язаний нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 12912,48 грн. (105,84 грн. * 122 робочі дні).

Разом з тим, відповідно до наданих Слов'янським МВ ГУМВС України в Донецькій області заперечень проти позову позивачу за вказаний період нараховано та сплачено 4370,16 грн.

Посилання позивача на невиплату відповідачем нарахованих йому сум, суд вважає безпідставними, оскільки наданою ним випискою з власного карткового рахунку, відкритого у відділенні №1 ПУМБ в м. Слов'янськ, підтверджено виплату грошових коштів ОСОБА_3 у сумі 2222,64грн. - 21.07.2015 року, 19371,33грн. - 23.11.2015 року.

При цьому, суд зауважує, що згідно наданих відповідачем під час судового розгляду справи пояснень сума у розмірі 2222,64 грн. є сумою середньомісячного грошового забезпечення позивача, стягнутого зі Слов'янського МВ відповідно до постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 13.05.2016 року в частині її негайного виконання, а сума у розмірі 19371,33 грн. складається з нарахованого позивачу відповідно до цієї ж постанови суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 13.08.2014 року по 13.05.2015 року у розмірі 15829,36грн. та нарахованої відповідачем суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2015 року по 06.11.2016 року у розмірі 4370,16грн. З урахуванням проведених відрахувань зазначені грошові кошти перераховані позивачу.

Виходячи з наведеного, беручи до уваги часткову виплату на користь позивача суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 14 травня 2015 року по 06 листопада 2015 року у розмірі 4370,16 грн., на користь позивача підлягає до виплати 8542,32 грн. (12912,48 грн. - 4370,16 грн.) (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 стосовно стягнення з відповідача на його користь компенсації за невикористану щорічну відпустку, суд зазначає наступне.

Пунктом 52 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Положення №114) встановлено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Згідно абз. 2 п. 56 Положення №114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Як вже зазначалось раніше, у відповідності до абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 7 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

При цьому, суд зауважує, що розрахунок зазначеної компенсації у відповідності до норм чинного законодавства повинен здійснюватись виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Враховуючи те, що фактично відпрацьованим та таким, що передував звільненню позивача є період серпень 2013 року - липень 2014 року, розрахунок компенсації за невикористану відпустку повинен здійснюватись виходячи з виплат ОСОБА_3 в зазначений період.

Відповідно до довідки Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області №1816/303/07-2017 від 13.02.2017 року ОСОБА_3 за період серпень 2013 року - липень 2014 року нараховано грошове забезпечення у розмірі 26161,96 грн.

Відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 06.11.2016 року №61о/с невикористана відпустка позивача за 2015 рік становить 25 діб.

Згідно листів Міністерства соціальної політики від 21.08.2012 р. №9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» та від 04.09.2013р. №9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік кількість робочих днів в період серпень 2013 року - липень 2014 року становить 251 день.

Таким чином розмір компенсації за невикористані 25 діб відпустки, що підлягає стягненню на користь позивача, становить (26161,96грн. / 251 день * 25) = 2605,77 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

З наданої відповідачем довідки від 31.01.2017 року №1304/303/07.2017 вбачається, що ОСОБА_3 нараховано та виплачено 630,00 грн. в якості грошової компенсації за невикористану відпустку. Зазначені обставини не є спірними між сторонами.

Таким чином, сума грошової компенсації за невикористані дні відпустки у кількості 25 діб, що підлягає стягненню на користь позивача становить 1975,77 грн. (2605,77 грн. - 630.00 грн.).

З урахуванням викладеного, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 11 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку у кількості 25 діб у розмірі 1975,77 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів)

Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення на його користь грошового забезпечення за два місяці у розмірі 4615,38 грн. суд зазначає наступне.

В обґрунтування позовних вимог в зазначеній частині позивач посилається на приписи п. 3.4.8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України №499 від 31.12.2007 року, відповідно до якого особам рядового і начальницького складу, звільненим з посад у зв'язку з скороченням штатної посади, з дня, наступного за днем звільнення із займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке особа отримувала за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Грошове забезпечення в цьому випадку обчислюється, виходячи з окладу за спеціальним званням, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, розмір якої визначається за рішенням керівника та оголошується наказом.

Після закінчення двох місяців грошове забезпечення виплачується тільки за рішенням Міністра внутрішніх справ України.

Після закінчення перших двох місяців (та в разі неприйняття відповідних рішень щодо продовження виплати грошового забезпечення) особам рядового і начальницького складу виплачуються тільки оклади за спеціальними званнями.

Під час визначення права на грошове забезпечення у строки, передбачені цією Інструкцією, не зараховуються періоди перебування особи на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров'я.

За бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

Тобто з аналізу наведеної норми вбачається, що законодавством передбачена виплата такого грошового забезпечення лише в разі скорочення штатної посади та за умови перебування особи рядового, начальницького складу в розпорядженні органів внутрішніх справ, тоді як позивача безпосередньо звільнено з органів внутрішніх справ через скорочення штатів самих органів внутрішніх справ.

З урахуванням зазначеного, суд підтримує позицію відповідача та вважає за необхідне відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про зобов'язання відповідача виплатити середнє грошове забезпечення з 06.11.2016 року по день проведення розрахунку, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Ст. 12 цієї Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Отже перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації, закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13).

Як було зазначено вище, нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ КЗпП стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (зокрема, спорів з приводу розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Також, з аналізу наведеної норми вбачається, що право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в разі, якщо працівник в день звільнення не працював, виникає за наявності звернення звільненого працівника з вимогою щодо проведення такого розрахунку.

Позивач в обґрунтування позовних вимог в зазначеній частині зазначає, що всупереч приписів вищезазначених норм відповідач своєчасно не провів з ним остаточний розрахунок при звільненні.

Матеріалами справи підтверджено, що остаточні розрахунки з ОСОБА_3 відповідачем проведено 18.12.2016 року при перерахуванні на його користь компенсації за невикористану відпустку.

Позивач 15.11.2015 року звертався до Слов'янського МВ із заявою щодо проведення з ним повного розрахунку при звільненні, яка отримана відповідачем 16.11.2016 року, проте відповіді на вказану заяву не отримав.

Таким чином, суд вважає, що періодом, за який на користь позивача підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, є час з 15.11.2016 року (день звернення позивача до Слов'янського МВ з вимогою щодо проведення повного розрахунку при звільненні) по 15.03.2017 року (день винесення судом рішення у справі).

Щодо розміру коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів в період з 15.11.2016 року по 15.03.2017 року становить 84 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за заявлений період з 15.11.2016 року по 15.03.2017 року становить 105,84 грн. * 84 дні = 8890,56 грн.

В свою чергу, при вирішення заявленої вимоги суд вважає необхідним керувалися наступним.

В постанові від 27 квітня 2016 року (справа № 6-113цс16) Верховний Суд України навів наступний правовий висновок.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

В постанові від 23 грудня 2015 року (справа № 6-837цс15) міститься висновок Верховного Суду України, що за наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2015 року по 03.11.2015 року в розмірі 13626,69 грн., грошового забезпечення за невикористану відпустку у 2015 році в розмірі 1325,67 грн., грошового забезпечення за два місяці після звільнення з посади у зв'язку з скороченням штату в сумі 4615,38 грн., що разом становить 19567,74 грн. тобто 100% заявлених вимог.

Судом задоволено вимоги про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2015 року по 06.11.2015 року у розмірі 8542,32 грн. та компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік у розмірі 1975,77 грн., що становить 10518,09 грн. тобто 53,75 % від заявлених вимог.

Суд відзначає, що згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини (справа "Кечко проти України") органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, а тому суд не приймає посилання відповідача на відсутність фінансування цих виплат як причину їх непроведення.

Крім того, відповідачем не наданого жодного доказу на підтвердження того, що останній порушував перед розпорядником бюджетних коштів вищого порядку питання про виділення додаткових асигнувань для проведення остаточного розрахунку із звільненими працівниками, в тому числі з позивачем.

Оскільки вимоги позивача задоволені частково, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (тривалості затримки, поведінки відповідача у спірних правовідносинах) та, враховуючи принцип співмірності, вважає за необхідне зменшити суму грошового забезпечення за час затримки розрахунку пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4778,68 грн. ((8890,56 грн. х 53,75 %) : 100% = 4778,68 грн.).

Щодо позовних вимог позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу та матеріальних витрат на банківські послуги суд зазначає наступне.

Згідно ст. 16 КАС України кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом.

Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивачем надано до суду договір про надання юридичних (адвокатських) послуг від 15.12.2016 року адвокатом ОСОБА_1

На виконання вищезазначеного договору адвокатом ОСОБА_1 складено розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, відповідно до якого адвокатом надано правову допомогу, оцінену у 4480,00 грн. Також в даному розрахунку вказано про те, що ОСОБА_3 кошти в сумі 4480,00 грн оплатив.

Проте, суд зазначає, що укладеним між адвокатом та ОСОБА_3 договором не передбачений конкретний порядок оплати правових послуг. Позивачем до суду не надані акти приймання-передачі наданих послуг та специфікації, в яких розмежовано (виділено окремо) конкретні процесуальні дії по судовій справі та інші послуги, пов'язані з судовим розглядом даного спору.

Крім того, позивачем не надано платіжних документів щодо оплати зазначених послуг, які підтверджують факт понесення витрат, адже компенсації підлягають саме документально підтверджені витрати на правову допомогу, тобто має бути факт оплати відповідних послуг.

З урахуванням зазначеного, позовні вимоги ОСОБА_3 в зазначеній частині не підлягають задоволенню.

Також суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідача на його користь матеріальних витрат на банківські послуги у розмірі 105,00 грн, оскільки законодавством не передбачено здійснення компенсації таких витрат.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У відповідності до ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах стягнення за один місяць, що становить 2222,64 грн.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, КАС України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Слов'янського міського відділу (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення задовольнити частково.

Стягнути зі Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2015 року по 06.11.2015 року у розмірі 8542 (вісім тисяч п'ятсот сорок дві) грн. 32 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Стягнути зі Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік у розмірі 1975 (одна тисяча сімдесят п'ять) грн. 77 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Зобов'язати Слов'янський міський відділ (з обслуговування міста Слов'янськ та Слов'янського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області виплатити ОСОБА_3 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4778 (чотири тисячі сімсот сімдесят вісім) грн. 68 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова в частині стягнення грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2222 (дві тисячі двісті двадцять дві) грн. 64 коп. підлягає негайному виконанню.

Повний текст постанови виготовлено 20.03.2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Молочна І. С.