Справа № 815/5965/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2017 року м. Київ К/800/13803/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №123 від 07 липня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Камеруну, уродженцем м. Дуала. За національністю камерунець, належить до етнічної групи дуала, за віросповіданням християнин. Позивач одружений на громадянці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою має неповнолітнього сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У листопаді 2010 року позивач авіарейсом Дуала (Камерун) - Касабланка - Стамбул (Туреччина) - Сімферополь (Україна) вилетів з країни громадянської належності. Державний кордон України перетнув у листопаді 2010 року на підставі національного паспорту та студентської візи. У період з 12 листопада 2010 року по 20 травня 2011 року позивач навчався на підготовчому відділенні при Харківському агрономічному університеті ім. Докучаєва.

11 червня 2015 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про надання йому статусу біженця, обґрунтувавши причину неможливості повернення до країни походження тим, що під час навчання в університеті на Батьківщині він приймав участь в акціях протесту та має побоювання зазнати переслідувань з боку діючої влади країни у разі повернення до Камеруну.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було складено висновок від 07 липня 2015 року про відмову громадянину ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмова мотивована тим, що за результатами розгляду особової справи встановлено, що заява позивача є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, визначених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Звернення ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обумовлене бажанням заявника легалізувати своє перебування на території України.

15 липня 2015 року позивач отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за №324 від 07 липня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 07 липня 2015 року № 123.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. При цьому, з оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що покладена в основу його заяви історія містить велику кількість суперечностей та неузгодженостей, що свідчить про неправдивий характер таких свідчень. Тобто, ОСОБА_1 звернувся до органу міграційної служби не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивачем під час анкетування та проведення співбесід наводилися суперечливі факти, що викликають обґрунтовані сумніви у правдоподібності його тверджень.

Так, звертаючись до міграційного органу із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якості причини необхідності отримання статусу біженця позивач зазначив, що під час навчання в університеті на Батьківщині він приймав участь в акціях протесту та має побоювання зазнати переслідувань з боку діючої влади країни у разі повернення до Камеруну. Вказував, що він та його батько були членами партії "SDF" (Social Democratique Front).

Під час анкетування 07 липня 2015 року позивач повідомив, що ні він, ні члени його родини ніколи не перебували в будь-яких політичних партіях або організаціях, тобто його належність опозиційної політичної партії "SDF" (Social Democratique Front) є недоведеною.

При цьому, у висновку Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 07 липня 2015 року, складеного щодо позивача, встановлено, що політична партія «Демократичний союз Камеруну» не є забороненою на території Камеруну, відсутня інформація щодо переслідування її членів, за результатами виборів від 2007 року партія отримала 4 місця в Парламенті країни.

Таким чином, із протоколів співбесід вбачається, що історія позивача є сумнівною. Незрозумілим є і те, чому саме позивач вважає, що йому загрожує небезпека, оскільки про можливе переслідування з боку влади Камеруну позивач дізнався у 2008 році, прибув в Україну в листопаді 2010 року, а за захистом в Україні звернувся лише 11 червня 2015 року, тобто більше ніж через 7 років з настання обставин, які, на думку позивача, свідчать про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Крім того, як вірно було встановлено судами, наприкінці вересня 2008 року позивач виїхав на територію Габону, де перебував протягом двох років, будь-якої дискримінації або переслідувань на території Габону він не зазнав. У грудні 2009 року позивач добровільно виїжджав на Батьківщину з метою укладення шлюбу, що в свою чергу спростовує доводи останнього про існування переслідувань з боку влади та загрози його життю на Батьківщині.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що аналіз пояснень позивача, а також інших матеріалів справи вказують на відсутність будь-яких об`єктивних доказів того, що позивач є жертвою переслідування і що країна громадянської належності відмовила йому в послугах, в захисті або в дозволі повернутися на свою територію. Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні та отримати статус біженця, не пов`язані з обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно абзаців 4 та 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З огляду на викладене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог через відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань через його релігійні чи політичні переконання, та підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту у розумінні пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштувати власний побут.

Доводи касаційної скарги про незаконність судових рішень, порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів, є безпідставними, не ґрунтуються на законі та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.М. Заїка

М.І. Мойсюк