Справа № 500/5773/16-а
Суддя: Присакар О. Я.
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/5773/16-а
Провадження № 2-а/500/24/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Присакар О.Я.,

при секретарі - Сирбу Г.В.,

за участю: позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача - Крупицької Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до Ізмаїльської міської ради Одеської області про скасування рішення та зобов'язання прийняти рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, ОСОБА_1 звернулися до суду із адміністративним позовом до Ізмаїльської міської ради Одеської області про зобов'язання прийняти рішення, згодом позивачі уточнили позовні вимоги (а.с. 45) та просили скасувати рішення № 1449-VII Ізмаїльської міської ради Одеської області та зобов'язати прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 у розумні строки, мотивуючи тим, що рішенням виконкому Ізмаїльської міської Ради № 652/1 від 18 жовтня 1990 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була надана земельна ділянка у безстрокове використання для будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 площею 600 кв.м., 14 листопада 1990 р. між позивачами та виконкомом був укладений договір про передачу у безстрокове використання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та нотаріально засвідчений. На підставі договору позивачі побудували будинок у якому мешкають увесь цей час. 07 вересня 2016 року ОСОБА_1 подав клопотання до міської ради з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та 28 вересня 2016 року Ізмаїльська міська рада своїм рішенням №1449-VII відмовила у надання дозволу на розробку проекту землеустрою незаконно та необґрунтовано. На час звернення до міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою діє договор на безстрокове використання земельної ділянки, який і є підставою для надання дозволу.

В судовому засіданні позивачі свої позовні вимоги підтримали повністю і просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗКУ, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. 07.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльської міської ради Одеської області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, 28.09.2016 року рішенням Ізмаїльської міської ради № 1449-VII було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0600 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку. Отже, вищевказана заява позивача була розглянута на сесії Ізмаїльської міської ради в строки встановлені законом, а саме на протязі місяця та було відмовлено з підстав передбачених ЗК України. Відповідно до інформації начальника управління містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради, наданої до суду, вбачається, що земельна ділянка, на яку позивачі мають намір отримати згоду на розробку проекту землеустрою, розташована в районі міста, який не є зоною житлової забудови. Розміщення земельної ділянки не відповідає містобудівній документації - Генеральному плану міста. Таким чином, рішення Ізмаїльської міської ради № 1449-VII від 28.09.2016 «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0600 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1» є вмотивованим, правомірним та таким, що прийняте у відповідності до норм діючого законодавства України. Статтею 162 КАС України, визначено повноваження суду при вирішенні справи, зокрема частиною 2 вказаної статті передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Таку постанову суд приймає у справах, в яких позивач оскаржує протиправні дії відповідача. При цьому, суд повинен зазначити, яку саме дію має вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію, тому що суд не може підміняти державний орган, рішення, дії або бездіяльність якого оскаржуються, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень. Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Вислухавши пояснення позивачів, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частинами 1 та 2 статті 116 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а)приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначає стаття 118 ЗК України. Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Стаття 39 ЗК України передбачає, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно ст.ст. 2, 16, 17, 24, 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) інструментом регулювання планування територій є містобудівна документація на державному, регіональному і місцевому рівні. На місцевому рівні - це генеральний план міста.

Генеральний план міста Ізмаїл розроблено Українським державним проектно-виробничим об'єднанням «Діпромісто» та затверджено рішенням Ізмаїльської міської ради № 59-ХХІІІ від 10.09.1998 року (а.с. 72).

Згідно розділу V «Прикінцеві положення» п. 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Генеральний план міста Ізмаїл є діючим та безстроковим.

Рішенням Ізмаїльської міської ради № 2876 - VI від 26.04.2013 року діючий Генеральний план міста Ізмаїла визнано актуальним та можливим до подальшого використання до його оновлення (а.с. 70).

В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконкому Ізмаїльської міської ради № 652/1 від 18.10.1990 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була надана у безстрокове користування земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1

На підставі вищезазначеного рішення, було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 14.11.1990 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була надана у безстрокове користування земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Згідно технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1, житловий будинок з будівлями були побудовані у 1992 році (а.с. 66).

Відповідно до довідки КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 1260 від 27.07.2016 року власниками будинку в АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору забудови від 14.11.1990 року. Перейменування вулиці здійснено на підставі розпорядження Ізмаїльського міського голови № 57р від 19.02.2016 року (а.с. 6).

07.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльського міського голови із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0600 га у власність та обслуговування зазначеного житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 до якої додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с. 16).

Ізмаїльською міською радою Одеської області було прийняте рішення № 1449-VII від 28 вересня 2016 року «Про відмову у наданні дозволу ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1» (а.с. 9).

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, відповідач у даному випадку зобов'язаний обґрунтувати правомірність свого рішення, а суд зобов'язаний перевірити обґрунтованість такого рішення, встановивши конкретні обставини та причини, що лягли в основу його обґрунтування.

З рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області № 1449-VII від 28 вересня 2016 рокувбачається, що підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки була невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральному плану м. Ізмаїл та іншій містобудівній документації.

З генерального плану міста Ізмаїла вбачається, що на момент його складання та затвердження - 10.09.1998 року у генеральному плані не був відображений будинок за адресою: АДРЕСА_1 який на той момент належав ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Статтею 2 Закону України від 20.04.2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що основними завданнями планування і забудови територій є, зокрема, урахування державних, громадських і приватних інтересів під час планування, забудови та іншого використання територій.

Згідно із статтею 23 зазначеного Закону планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будинків і споруд власниками або користувачами здійснюються з урахуванням законних інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будинків і споруд.

Встановлені у цій справі обставини свідчать, що на момент складання генерального плану в порушення зазначених норм закону не було враховано інтересів позивачів, які є власниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 користувачами земельної ділянки.

Отже, існуюча невідповідність місця розташування земельної ділянки генеральному плану є наслідком протиправного планування земельної ділянки без урахування законних інтересів власників будинку та користувачів земельної ділянки.

Вищезазначена позиція суду співпадає з позицією Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі від 31.03.2016 року ( справа № 500/476/15-а, доповідач -Мороз Л.Л., № рішення 56911086).

Згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно ч.4 ст.15 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Таким чином, органи місцевого самоврядування реалізують свої повноваження в галузі земельних відносин, зокрема, шляхом прийняття відповідних рішень за результатами розгляду клопотань громадян про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та доведення їх до відома заявників. При цьому, обов'язковою вимогою до змісту вказаних рішень є вмотивованість відповіді органу місцевого самоврядування.

Рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області № 1449-VII від 28 вересня 2016 року, не містить жодної мотивованої із перелічених підстав відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Вищезазначена позиція суду співпадає з позицією Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі від 06.08.2015 року (справа № 369/12404/13-а, доповідач - Калашнікова О.В., № рішення 48368093).

З урахуванням цього, суд вважає, що рішення Ізмаїльської міської ради № 1449-VII від 28 вересня 2016 рокує необґрунтованим, а також прийнятим не на підставі та не у спосіб, що передбачені законами України.

Враховуючи, що рішення Ізмаїльської міської ради № 1449-VII від 28 вересня 2016 року, за клопотанням ОСОБА_1від 07.09.2016 року, відповідачем прийнято протиправно воно підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону щодо регулювання земельних відносин.

Згідно п. "б" ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради проводять роботу сесійно. Частиною 5 ст.46 вказаного Закону встановлено, що сесія Ради скликається за необхідністю, але не рідше одного разу на квартал, а з питань відводу земельних ділянок - не рідше одного разу на місяць.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Таким чином, вирішення питань щодо земельних відносин як Законом України «Про місцеве самоврядування», так і Земельним кодексом України дійсно віднесено до виключної компетенції сільських, селищних та міських рад і повинно вирішуватись на засіданні сесії.

Розгляд заяви, порядок розгляду та прийняття відповідного рішення компетентним органом необхідно здійснювати у відповідності з Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування» з прийняттям відповідного рішення про задоволення або про відмову у задоволенні клопотання позивача.

Згідно ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Приймаючи до уваги, що 07.09.2016 року до Ізмаїльського міського голови із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки звертався тільки ОСОБА_1, суд вважає, що рішення Ізмаїльської міської ради № 1449-VII від 28 вересня 2016 року не порушує прав ОСОБА_2, тому в задоволенні її позову до Ізмаїльської міської ради Одеської області про скасування рішення № 1449-VII Ізмаїльської міської ради Одеської області та зобов'язання прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 розумні строки необхідно відмовити.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 прозобов'язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 розумні строки, суд зазначає, що кожен орган державної влади зобов'язаний діяти виключно в межах передбачених чинним законодавством, тому суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, тому суд зобов'язує Ізмаїльську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 07.09.2016 року на черговій сесії та прийняти відповідне рішення по суті. При цьому суд зауважує, що зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме, розглянути заяву позивача на сесії ради, відповідає повноваженням адміністративного суду, зазначеним у частині 2 статті 162 КАС України, та не є втручанням у виключну компетенцію відповідача, оскільки суд не зобов'язує останнього прийняти якесь певне рішення в імперативному порядку, а лише зобов'язує раду розглянути це питання на сесії, залишаючи останній право самостійно визначитись по суті такого рішення без втручання у його зміст.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині визнання протиправним та скасування рішення Ізмаїльської міської ради № 1449-VII від 28 вересня 2016 року «Про відмову у наданні дозволу ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1» та зобов'язання Ізмаїльської міської ради Одеської області повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_1 від 07 вересня 2016 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0600 г. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Керуючись ст. ст.9-11, 69 -71, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльської міської ради № 1449-VII від 28 вересня 2016 року «Про відмову у наданні дозволу ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1».

Зобов'язати Ізмаїльську міську раду Одеської області повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_1 від 07 вересня 2016 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0600 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 - в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Ізмаїльської міської ради Одеської області про скасування рішення № 1449-VII Ізмаїльської міської ради Одеської області та зобов'язання прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 розумні строки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: О.Я.Присакар