Справа № 463/3386/16а,2а/463/192/16
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2017-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року Справа № 876/736/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Носа С.П., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Личаківського районного суд м. Львова від 22 грудня 2016 року у адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова про визнання рішення протиправним, його скасування та зобов'язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася суд із адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років та зобов'язанні з 30.06.2016р. призначити пенсію за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакціях Закону України від 05.10.1995 №358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяці роботи.

Постановою Личаківського районного суд м. Львова від 22 .12.2016 р. відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає. що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі.

Зокрема, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що покликання суду на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» є необґрунтованими, оскільки до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ст.86 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015 та яким визначений спеціальний вид пенсійного забезпечення для працівників прокуратури, оскільки до вказаної норми зміни не вносилися. Крім цього, вважає, що звуження змісту та обсягу соціальних гарантій шляхом внесення змін до законодавчих актів суперечить Конституції України, яка має найвищу юридичну силу. З огляду на наведене просить визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду у Личаківському районі м. Львова про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років.

Разом з тим позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно під час розгляду справи досліджував обставини, які не були підставою в прийнятті оскаржуваного рішення за №2172 від 30.06.2016р. про відмову у призначенні пенсії.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 звернулась з заявою до 30.06.2016р. звернулась до управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова з заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова №2172 від 30.06.2016 ОСОБА_2 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років на підставі ст.86 Закону України «Про прокуратуру», оскільки відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213, у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми, щодо пенсійного забезпечення осіб, яким призначаються пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Тому з 01.06.2015 по час прийняття рішення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» в порядку та на умовах, визначених вищезгаданим законом не призначаються.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог прийшов до висновку, що на час звернення ОСОБА_2 із заявою про призначення спеціальної пенсії наявна у позивача вислуга років становила менше 22 роки 6 місяців, відтак остання не набула право на пенсійне забезпечення за вислугу років, передбачене ч.1 ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Проте даний висновок є передчасним і не являвся предметом дослідження управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова при прийнятті оскаржуваного рішення.

Пунктом першим частини третьої статті другої КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Досліджуючи підстави відмови в призначенні пенсії необхідно звернути увагу на те, що відповідно до пункту 4 розділу III Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-VIII Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: підготувати та подати до 1 травня 2015 року на розгляд Верховної Ради України проект закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних (крім пенсій військовослужбовців і наукових працівників), на загальних підставах; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Згідно пункту 5 розділу III Прикінцевих положень Закону №213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», «;Про статус народного депутата України», «;Про Кабінет Міністрів України», «;Про судову експертизу», «;Про Національний банк України», «;Про службу в органах місцевого самоврядування», «;Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Тобто, з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах визначених вищевказаними спеціальними законами, не призначаються.

Частиною 1 статті 152 Конституції України передбачено, що закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Згідно ч.2 ст.6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішення питання щодо невідповідності закону Конституції України належить до компетенції Конституційного Суду України, а тому підлягають до застосування всіма юридичними та фізичними особами, враховуючи, що вони прийняті пізніше ніж нормативно-правові акти, за яким позивач просить призначити пенсію.

Таким чином, норми пункту 5 розділу III Прикінцевих положень Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. №213-УІІІ є чинними, рішеннями Конституційного Конституції України неконституційними не визнавались, а тому підлягають обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України та всіма органами державної влади на території України.

Позивач вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789 - XII (в редакції ЗУ від 05.10.1995р. №358/95-ВР та ЗУ від 12.07.2001 №2663 - III). Однак, з таким твердженням апелянта погодитись не можна, оскільки на момент звернення позивача до управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова із заявою про призначення пенсії від 30.06.2016р. дані норми закону втратили чинність.

З 15.07.2015р. набрав чинність Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014р.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 Розділу XII Прикінцевих положень Закону №1697 визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру», крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частини третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокуратури України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15.12.2015р.

Стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991р. регулювала порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих.

Частини 3, 4, 6, 11 ст.50-1 Закону №1789, що залишились чинними, не містять положень щодо визначення права на пенсійне забезпечення.

Частиною 1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачами в даному випадку виконаний.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процессуального права, а тому в порядку ст.201 КАС України необхідно змінити постанову суду стосовно обґрунтувань викладених в мотивувальній частині рішення суду.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково задовольнити..

Постанову Личаківського районного суд м. Львова від 22 грудня 2016 року у справі №463/3386/16а змінити в частині обґрунтувань, викладених в мотивувальній частині рішення суду.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді С.П. Нос

І.М. Обрізко

Повний текст складено 14.03.2017р.