Справа № 802/2319/16-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 березня 2017 р. Справа № 802/2319/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дончика Віталія Володимировича,

за участю:

секретаря судового засідання: Медвідь І.О.,

представника позивача: Клименка Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому адміністративну справу за позовом Прокуратури Вінницької області до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась Прокуратура Вінницької області (далі - позивач) з адміністративним позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови.

Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13.12.2016 року на Прокуратуру Вінницької області накладено штраф у розмірі 5100,00 грн. за невиконання рішення суду, яким зобов`язано Прокуратуру Вінницької області здійснити перерахунок і виплату заробітної плати та інших виплат ОСОБА_3 за період з 15.07.2015 року по 20.10.2015 року включно, відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" з врахуванням вже здійснених виплат за цей період.

Однак, позивач не погоджується з даною постановою, вважає її протиправною та просить скасувати, посилаючись на те, що рішення суду не виконане Прокуратурою Вінницької області з поважних причин, у зв'язку з відсутністю відповідного фінансового забезпечення та фактичною відсутністю коштів на вказані цілі.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові, та усні пояснення, надані під час судового розгляду, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час, дату та місце його проведення повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

При цьому, 21.02.2017 року представником відповідача до суду подано письмові заперечення (Вхід. № 4882) в яких, зокрема, зазначено, що постанова від 13.12.2016 року про накладення штрафу на Прокуратуру Вінницької області у розмірі 5100,00 грн. винесена головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України "Про виконавче провадження". При цьому, вказано, що жодних поважних причин для невиконання рішення суду Прокуратурою Вінницької області не існувало. А тому, в задоволенні адміністративного позову Прокуратури Вінницької області просив відмовити.

Суд, керуючись ч. 4 ст. 128 КАС України, вирішив здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, ознайомившись із запереченнями представника відповідача, оцінивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.08.2016 року у справі № 802/1179/16-а відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Прокуратури Вінницької області про визнання протиправними дій та стягнення недоплаченої заробітної плати.

В подальшому, 21.09.2016 року Вінницьким апеляційним адміністративним судом прийнято постанову в адміністративній справі № 802/1179/16-а якою, постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22.08.2016 року скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову, зокрема, шляхом зобов'язання прокуратуру Вінницької області здійснити перерахунок і виплату заробітної плати та інших виплат ОСОБА_3 за період з 15.07.2015 року по 20.10.2015 року включно, відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" з врахуванням вже здійснених виплат за цей період.

На виконання постанови в цій частині, 04.10.2016 року Вінницьким апеляційним адміністративним судом видано виконавчий лист № 802/1179/16-а.

18.10.2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкером І.А. за заявою стягувача ОСОБА_3 винесено постанову ВП № 52665473 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання даного виконавчого листа та вказано про необхідність боржнику Прокуратурі Вінницької області виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Як слідує з відмітки на супровідному листі, копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 52665473 Прокуратура Вінницької області отримала 26.10.2016 року.

В зв'язку з тим, що рішення суду про зобов'язання здійснити перерахунок і виплату заробітної плати та інших виплат ОСОБА_3 за період з 15.07.2015 року по 20.10.2015 року включно, відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" з врахуванням вже здійснених виплат за цей період, відповідачем у встановлений строк виконано не було, 13.12.2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкером І.А. винесено постанову ВП № 52665473 про накладення на Прокуратуру Вінницької області штрафу у розмірі 5100,00 грн. та зобов`язання виконати рішення протягом десяти робочих днів з попередженням про кримінальну відповідальність за його умисне невиконання.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад обов'язковості виконання рішень.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Положення частини першої статті 5 Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Судом встановлено, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 18.10.2016 року № ВП 52665473 винесена за заявою стягувача ОСОБА_3 на підставі виконавчого листа № 802/1179/16-а про зобов'язання прокуратури Вінницької області здійснити перерахунок і виплату заробітної плати та інших виплат ОСОБА_3 за період з 15.07.2015 року по 20.10.2015 року включно, відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" з врахуванням вже здійснених виплат за цей період, виданого 04.10.2016 року Вінницьким апеляційним адміністративним судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 6 статті 26 Закону визначено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Згідно наданих матеріалів судом встановлено, що підставою для накладення штрафу в сумі 5100,00 грн. на Прокуратуру Вінницької області, стало невиконання у встановлений строк постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду по справі № 802/1179/16-а.

Положенням п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Частиною першої статті 63 Закону визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 63 Закону).

Разом з тим, частиною першою статті 75 Закону встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

На переконання суду, державним виконавцем правомірно встановлено підстави накладення штрафу, адже, у відповідності до ст. 75 Закону, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання

Як встановлено судом і не заперечується представником позивача, рішення про зобов'язання прокуратури Вінницької області здійснити перерахунок і виплату заробітної плати та інших виплат ОСОБА_3 за період з 15.07.2015 року по 20.10.2015 року включно, відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" з врахуванням вже здійснених виплат за цей період - позивачем не виконано.

Підставою, яка унеможливлює виконання зазначеного рішення, вказані поважні причини, а саме відсутність відповідного фінансового забезпечення та фактична відсутністю коштів на вказані цілі.

Позивач також зазначає, що у бюджетних призначеннях органів прокуратури України на заробітну плату, встановлених Законами України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", "Про Державний бюджет України на 2016 рік", відповідні кошти для реалізації вимог ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" не були передбачені.

Разом з тим, згідно зі ст. 89 Закону № 1697-УІІ, функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Враховуючи відсутність фінансового забезпечення у позивача для виплати заробітної плати, нарахованої згідно статті 81 Закону України «Про прокуратуру» у сукупності з обов'язком виконання судового рішення, передбаченим Конституцією України, позивач повинен був вчинити дії, спрямовані на виконання судового рішення.

З матеріалів справи не вбачається, що Прокуратура Вінницької області зверталась до Генеральної прокуратури України, як головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури, з необхідністю виділити кошти на виконання судового рішення.

Крім цього, з листів Прокуратури Вінницької області направлених Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України слідує, що жодних дій, які були вчинені з метою виконання виконавчого листа 802/1179/16-а від 04.10.2016 року виданого Вінницьким апеляційним адміністративним судом не вчинялось, не вказувалось коли та за яких підстав буде можливо його виконати.

Також, слід наголосити на тому, що згідно пояснень представника позивача, тривале невиконання судового рішення пов`язане з тим, що Прокуратура Вінницької області вважає судове рішення Вінницького апеляційного адміністративного суду незаконним, в зв`язку із чим звернулася до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою. Враховуючи численну судову практику інших судових установ, у даній категорії справ, позивач вважає безпідставним обов`язок Прокуратури Вінницької області виплачувати заробітну плату ОСОБА_3, відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Враховуючи зазначені пояснення представника позивача, обставин які б перешкоджали та унеможливлювали виконання рішення суду не існувало. Натомість, в даних поясненнях міститься факт небажання Прокуратурою Вінницької області виконувати судове рішення.

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 2 КАС України, рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень повинні відповідати критерію пропорційності, зокрема при його прийнятті (вчиненні дії) необхідно дотриматись необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Невиконання судових рішень на користь заявників неодноразово було предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (п. 40) від 19.03.1997 р. Європейський Суд зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21.02.1975 р.). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, у рішенні у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15.03.2001 р. Європейський Суд зазначив, що якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс. У рішенні по справі «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 р. Європейський Суд зауважив, що виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Усе вищевикладене вказує на те, що у відповідача були усі законодавчо визначенні підстави для прийняття оскаржуваної постанови.

А тому, позовні вимоги про визнання протиправною та скасування постанови ВП № 52665473 від 13.12.2016 року про накладення на Прокуратуру Вінницької області штрафу у розмірі 5100,00 грн. задоволенню не підлягають.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В той же час згідно ч. 2 ст. 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

В судовому засіданні встановлено, що всі дії відповідача, пов'язані з предметом даного позову, відповідають критеріям щодо правомірності в контексті статті 2 КАС України.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій при прийнятті оскаржуваної постанови та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що відповідач приймаючи оскаржувану постанову діяв на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами і підзаконними нормативно-правовими актами України, тобто правомірно, а тому заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження відповідних судових витрат, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович