Справа № 201/472/17
Суддя: Антонюк О. А.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№ 201/472/17
провадження 2а/201/63/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 січня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача Центрального об'єднаного управління ПФ України в м. Дніпрі про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії по призначенню їй пенсії за вислугу років. Позивач в своєму позові та з представником в судовому засіданні посилаються на те, що вона вийшла на пенсію і їй повинна була бути призначена пільгова пенсії за вислугу років: вона пропрацювала більше 25 років на педагогічній і виховній роботі. З вказаним вона звернулася до відповідача, але пенсійний фонд своїм рішенням, оформленим в вигляді протоколу від 21 листопада 2016 року відмовив їй у призначенні такої пенсії, начебто через те, що в неї не достатньо необхідного трудового стажу. Відповідач прийняв таке рішення, вважаючи її роботу заступником директора по слуховій роботі як таку, що не відноситься до педагогічної і виховної роботи, а також не визнав більше роби її роботи викладачем за сумісництвом. Позивач вважає вказане протиправним, дії відповідача неправомірними, які порушують його конституційні права, адже беззаперечним її доказом є записи в трудовій книжці. Вона звернулася до пенсійного фонду, але отримала відмову через, начебто, відсутність належних документів і можливості такого призначення цієї пенсії та вимог закону. Позивач звертався з заявами та скаргами до відповідача та його органів з питаннями усунення порушення законів при необхідності зробити призначення їй цієї пільгової пенсії, але вони ніяких дій для цього не зробили, відбувається бездіяльність. Позивач вважає вказане незаконним і протиправним, оскільки цим порушуються її права, в добровільному порядку питання не вирішується, відповідач не погоджується з доводами позивача, просили визнати протиправною бездіяльність і дії відповідача щодо неналежного виконання закону та скасувати вказане рішення відповідача від 21 листопада 2016 року і зобов'язати відповідача нарешті прийняти рішення про призначення їй пенсії за вислугу років з 25 жовтня 2016 року по життєво. задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ЦОУ ПФУ в м. Дніпро в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно 25 жовтня 2016 року позивач звернулась до управління із заявою та документами для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Пропенсійне забезпечення» та Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Листом управління від 23 листопада 2016 року № 12167/06/12 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років, виходячи з вимог закону (ч. 2 ст. 7 і ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). Оскільки посада заступника директора з слухової роботи не передбачена у переліку посад для загальноосвітніх навчальних закладів військових загальноосвітніх навчальних закладів, музичних і художніх шкіл, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, підстав для зарахування періоду роботи позивача на посаді заступника директора з слухової роботи у Комунальному закладі освіти «Багатопрофільиий навчально-реабілітаційний ресурсно - методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання» Дніпропетровської обласної ради» не має, отже вимоги позивача про призначення пенсії за вислугу років є безпідставними, оскільки позивач не досягла відповідного віку та не має достатнього стажу роботи для призначення пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «.Про пенсійне забезпечення» та Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Отже, бездіяльності в них немає, оскільки постійно працюють над цим і іншими зверненнями подібного характеру по цим та іншим питанням, документального підтвердження незаконності їх дій чи бездіяльності по вказаному питанню немає. Їх рішення про відмову позивачу законне. На всі письмові звернення позивача вони йому надавали своєчасні письмові відповіді, відповідно реагували на них, скарги скеровували до відповідних служб і підрозділів, вони діють в межах своєї компетенції, порушення закону чи бездіяльності з їх боку не було, вважає позовні вимоги до них безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Згідно п.1 ч. І ст. 18 КАС України адміністративні справи, в якій однією із сторін є орган або посадова особа місцевого самоврядування, підсудні місцевим судам. А відповідно до ч. З ст. 18 цього Кодексу справи, щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади, розглядаються і вирішуються місцевим загальним судом за вибором позивача.

Згідно ч. 2 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу оскарження дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які вчинені (допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи, вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) особи-позивача.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В обґрунтування звернення з позовом до адміністративного суду позивач посилався на норми Кодексу адміністративного судочинства України. За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. КАС України визначає повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.

Згідно зі ст. З КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії їй бездіяльності Конституцією чи іншими законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції України при здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону.

Згідно статті 6 Конституції України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Судом з'ясовано, що позивач ОСОБА_3 мешкає АДРЕСА_1 і звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в порядку, передбаченому законом. Відповідач не знаходиться і не зареєстрований в цьому районі міста.

Відповідно ст. 5 Конституції України, носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 25 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до позивача із заявою та документами для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Листом управління від 23 листопада 2016 року № 12167/06/12 на підставі рішення, оформленого в вигляді протоколу № 4682 позивачу було відмовлено в призначенні такої пенсії за вислугою років. Підставою для цієї відмови було наступне: відповідно до ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Частиною 2 статті 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, шо пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції чинній на дату звернення за призначенням пенсії) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку, зокрема, 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Постановою № 909 Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. В редакції зазначеного Переліку, чинній на момент звернення позивача до управління, в розділі «1. Освіта» в абзаці першому зазначено «загальноосвітні навчальні заклади військові загальноосвітні навчальні заклади, музичні і художні школи» та перелік найменувань посад до цих навчальних закладів, а саме: учителі, логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги - організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Оскільки посада заступника директора з слухової роботи не передбачені у переліку посад для загальноосвітніх навчальних закладів військових загальноосвітніх навчальних закладів, музичних і художніх шкіл, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, підстав для зарахування періоду роботи позивача на посаді заступника директора з слухової роботи у Комунальному закладі освіти «Багатопрофільиий навчально-реабілітаційний ресурсно - методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання» Дніпропетровської обласної ради» не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788 «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Згідно записів трудової книжки і додатково наданих довідок Управлінням зараховано наступні періоди, які дають право на пенсію за вислугу років: з 20 вересня 1989 року по 25 серпня 1992 року - керівником гуртка в середній школі № 83; з 26 серпня 1992 року по 25 липня 1994 року - учителем в середній школі № 83; з 01 листопада 1995 року по 31 серпня 2011 року - учителем, учителем індивідуальної роботи з розвитку слухового сприймання.

Згідно наданих позивачем до управління документів, стаж роботи позивача на посадах, які зараховуються до вислуги років, становить 20 років 8 місяців 6 днів. Період роботи позивача з 01 вересня 2012 року по 01 лютого 2016 року - заступником директора з слухової роботи не зараховано до спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років, оскільки дана посада не передбачена ні раніше діючим законодавством, ні чинним законодавством.

Стосовно періоду роботи позивача за сумісництвом з 15 серпня 1994 року по 01 листопада 1995 року на посадах вихователя та вчителя: - згідно з записами 5-6 трудової книжки позивача з 26 липня 1994 року по 31 жовтня 1995 року позивач працювала в Державному науково-дослідному та конструкторсько-технологічному інституті трубної промисловості на посаді прибиральника території житлово-комунального господарства (основне місце роботи).

Оскільки, право на пенсію за вислугу років визначається по основній посаді, яка внесена до трудової книжки, а посада прибиральника не передбачена переліком посад для загальноосвітніх навчальних закладів військових загальноосвітніх навчальних закладів, музичних і художніх шкіл, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, у відповідача відсутні підстави для зарахування періоду роботи позивача за сумісництвом з 15 серпня 1994 року по 01 листопада 1995 року до вислуги років.

Абзацом 2 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що за кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш

як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону. При цьому частина розміру пенсії за віком, обчислена за раніше діючим законодавством, не може перевищувати максимальних розмірів пенсій, визначених законом для відповідних категорій пенсіонерів, та не може бути нижчою, ніж розмір трудової пенсії за віком з урахуванням цільової грошової допомоги на прожиття, що діяли на день набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визначається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормою прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що «конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Відповідно до ч. З ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Принцип перспективної дії норми закону на який посилається відповідач, поширюється тільки на відносини, які виникли після введення в дію змін в Закони. Загальним правилом установленим частиною 1 статті 58 Конституції України закони та правові акти не мають зворотною дії у часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, в мотивувальній частині рішення від 11 жовтня 2005 року № 8 - рп Конституційній Суд України зазначив, що конституційні принципи на яких базується

здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення перетинаються за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24, (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язана з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і були впевненими у своїх законних очікуваннях, набуте ними на підставі чинного законодавства право, його, зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуде право його зміст та обсяг буде ними реалізовано тобто набуте право не може бути скасовано чи звужене.

З огляду на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (набрало законної сили 8 лютого 2006 року) положення ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно - правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, судами слід мати на увазі наступне: реалізація особою прав, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органів державної влади на відсутність коштів, як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні приймати до уваги; у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення права у особи відповідно права.

При вирішення питання про застосування правових норм у часі до спірних правовідносин необхідно врахувати висновки Верховного Суду України викладені ним у постанові №21-630а14 від 10 лютого 2015 року згідно яких зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій не може бути звужений шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Відповідно до ст. 46 Конституції України «громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадків передбачених законом.

Предметом поданої заяви не є прохання донарахування призначеної пенсії, а зробити призначення пільгової пенсії за вислугу років.

Отже, на підставі вищевикладеного та виходячи з системного аналізу положень статей 22, 64 Конституції України, правових позицій Конституційного суду України можна зробити висновок конституційний принцип гарантованості конституційних прав і свобод, конкретизований через вимогу неможливості їх скасування або звуження, поширюється також на норми матеріального і соціального забезпечення державних службовців та їх соціального захисту.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав і свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненнями ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статі 9 КАС України у разі невідповідності нормативно- правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Тобто, позивач повинен довести, що дiями відповідача було порушено його права. Однак, жодних інших доказiв позивачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 21 Конституції права та свободи людини є непорушними, до яких відноситься й право згідно ст. 4І Конституції на володіння, користування і розпорядження власністю, яку придбала позивачка у відповідності до вимог закону.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту порушеного права згідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання незаконним рішення, дії або бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування. їх посадових або службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі,

або з власної ініціативи. Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Крім того, згідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України «У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку». При цьому Пленум Вищого адміністративного суду у постанові від 6 березня 2008 року зауважив, що під час розгляду спорів щодо окарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених в позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

З огляду на заявлені позовні вимоги, доводи позивача, визначальними обставинами для вирішення спірних правовідносин є визначення відповідності оскаржуваних дій відповідача критеріям правомірності, які пред'являються до дій та рішень суб'єктів владних повноважень. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що дії відповідача стосовно спірного питання відповідають вимогам діючого законодавства, а тому позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника щодо наполягання на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються, порушення прав позивача, в тому числі і визначених Конституцією України, іншими законами саме цим відповідачем не були допущені. При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ЦОУ Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Таким чином позовні вимоги про визнання дій і бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про пенсійне забезпечення», постановою № 909 Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року, практикою Європейського суду з прав людини, ст. ст. 2, 3, 5, 6, 18, 19, 69, 71, 72, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпро про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена в Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя -