Справа № 754/16130/16-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

27.12.2016 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в міста Києва, у якому просила визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 та зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду у м. Києві поновити позивачу виплату пенсії за віком з 01 червня 2015 року.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач просить зазначене рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні вимог позивача, при цьому вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, прийняте в порядку скороченого провадження за правилами ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України), то апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Судом установлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та з 29.07.2014 їй призначено пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Починаючи з 01.04.2015 позивачеві було припинено виплату пенсії у звязку із набранням чинності Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з огляду на те, що вона працювала на посаді державного службовця - начальника Головного управління статистики у м. Києві.

23.03.2016 позивач звернулася до пенсійного органу із заявою, у якій вона просила поновити їй виплату пенсії з 1 червня 2015 року та виплатити пенсію у повному розмірі. Свої вимоги мотивувала тим, що у зв'язку із неприйняттям до 1 червня 2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, то з 1 червня 2015 року, в силу п. 5 Прикінцевих положень Закону від 02.03.2015 № 213-VIII, скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно, зокрема, до Закону України «Про державну службу». Отже позивач, як особа, пенсія якій призначається відповідно до Закону України «Про державну службу» з 1 червня 2015 року, втратила право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, а тому з цієї дати їй повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 31.03.2016 відповідач повідомив позивача про відсутність правових підстав для виплати їй пенсії з огляду на положення ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції Законів від 02.03.2015 № 213-VIII та від 24.12.2015 № 911-VIII), а також враховуючи, що до 16.02.2016 вона працювала на посаді державного службовця. Поряд із цим вказано, що починаючи з 17.02.2016 у зв'язку із тим, що позивач працює на іншій посаді, їй поновлено виплату пенсії в розмірі 85% від призначеної.

Аналогічну заяву про поновлення виплати пенсії позивачем було подано пенсійному органу 11.11.2016, на що отримано аналогічну відповідь листом управління від 21.11.2016 № 18702/14/К-1410.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду.

Задовольняючи позов, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що з 01.06.2015 відсутні правові підстави для невиплати позивачці пенсії, а тому відповідачем, як органом, на який законом покладено обов'язок з виплати пенсій, внаслідок порушення норм чинного законодавства, допущено по відношенню до позивача протиправну бездіяльність.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріалами справи підтверджується, що вперше із заявою про поновлення виплати пенсії з 01.06.2015 позивач звернулася до управління 23.03.2016, на яку отримала відповідь листом від 31.03.2016, що безумовно свідчить про обізнаність позивача про порушення її прав станом на цю дату.

Заява ж яку позивач подала відповідачеві 11.11.2016, є аналогічною за змістом попередній, як і відповідь пенсійного органу листом від 21.11.2016. Тому посилання на те, що про порушення прав позивач дізналася у листопаді 2016 року є безпідставними.

Позовну заяву подано 27.12.2016, тобто із пропуском встановленого КАС України шестимісячного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що невчинення суб'єктом владних повноважень дій, які він зобов'язаний був і міг вчинити (у разі встановлення таких обставин), за своєю суттю є бездіяльністю такого суб'єкта, його триваючою пасивною поведінкою, яка не має чітко окреслених часових меж. Саме явище бездіяльності є триваючим. Іншими словами, порушення, на думку позивача, прав про захист яких він просить, відбувалось і на момент звернення до суду з цим позовом.

Наразі апеляційним судом враховано висновок колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, наведений у постанові від 24 листопада 2015 року.

Отже, на думку колегії суддів, такий позов має бути розглянуто у межах шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.

Частинами 1 та 2 ст. 100 КАС встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 102 КАС пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Позивач клопотання про поновлення процесуального строку із обґрунтуванням поважності причин його пропуску, підтверджених доказами, суду не надала, поряд із цим, колегія суддів апеляційної інстанції не знаходить підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Враховуючи відсутність правових підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду, позовні вимоги за період з 01.06.2015 по 26.06.2016 підлягають залишенню без розгляду.

Щодо позовних вимог, починаючи з 27.06.2016, колегія суддів виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

1 квітня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення № 213-VIII від 02 березня 2015 року, яким внесено зміни до статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". З урахуванням внесених змін вказана стаття передбачає, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. З 01 січня 2016 року пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII покладено обов'язок на Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: підготувати та подати до 1 травня 2015 року на розгляд Верховної Ради України проект закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних (крім пенсій військовослужбовців і наукових працівників), на загальних підставах; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

В подальшому абзац другий частини першої статті 47 цього Закону у редакції Закону України від 24.12.2015 р. N 911-VIII викладено у наступній редакції:

тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

З аналізу наведених положень Закону слідує, що підставою для припинення виплати пенсії є сам факт роботи особи на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", при цьому не має значення, чи набула особа таке право чи ні.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач у спірний період, в тому числі з 01.06.2015 по 17.02.2016 працювала на посаді, та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

Колегія суддів враховує доводи позивача щодо того, що частиною 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. передбачено, що "У разі неприйняття до 1 червня 2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Неприйняття спеціальних Законів до 1 червня 2015 року, щодо призначення всіх пенсій, автоматично скасовує всі норми щодо пенсійного забезпечення зазначених осіб, зокрема тих, які мали право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", а тому з цієї дати виплата пенсії повинна бути поновлена.

За такого нормативного регулювання, наявні правові підстави для поновлення виплати пенсії за період з 01.06.2015 по 31.12.2015.

Проте, як зазначалося вище, вимоги позивача за період з 01.06.2015 по 26.06.2016 підлягають залишенню без розгляду у зв'язку з пропуском строку на звернення до суду.

Станом на 27.06.2016 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" було змінено (редакція 24.12.2015 р. N 911-VIII, що набрала чинності з 01.01.2016).

В такій редакції зазначена стаття передбачала, що у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

З огляду на викладене, правові підстави для задоволення вимог позивача у цей період відсутні.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що у зв'язку із звільненням позивача з попереднього місця роботи та влаштуванням з 17.02.2016 позивача на нову посаду за цивільно-правовою угодою, з березня 2016 року їй було поновлено виплату пенсії в розмірі 85% від призначеної.

Відповідач акцентував на цьому увагу в тому числі у своїх відповідях від 31.03.2016 та від 21.11.2016, адресованих позивачу на її звернення від 23.03.2016 та 11.11.2016 відповідно.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції.

Вирішуючи спір, суд прийняв рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Згідно із п. 1, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Згідно з першою частиною статті 203 КАС постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись статтями 160, 183-2, 195, 196, 197, 202, 203, 205, 207, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 за період з 01.06.2015 по 26.06.2016 залишити без розгляду.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, а якщо його було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі (ч. 5 статті 254 КАС України).

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає (ч. 10 ст. 183-2 КАС України).

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.