Справа № 800/422/16
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року м. Київ П/800/422/16

колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді: Мороз Л.Л.,

суддів: Донця О.Є., Калашнікової О.В., Кравцова О.В., Мороза В.Ф.,

за участю: секретаря судового засідання Коцюрби В.М.,

позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача Склярук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради юстиції, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 20.07.2016 року про внесення подання Президенту України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що дисциплінарну справу відкрито на підставі заяви заступника Генерального прокурора України, що не відповідає вимогам законодавства.

Також позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на закінчення строку притягнення його дисциплінарної відповідальності.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що висновки відповідача про порушення нею присяги судді є необґрунтованими, а застосування найсуворішого виду дисциплінарного стягнення без наявності необхідних підстав є неприпустимим.

Позивач та його представники у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та вважають, що позов належить задовольнити.

Відповідач у поданих ним запереченнях зазначає що звернення заступника Генерального прокурора України до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів загальної юрисдикції із заявою про проведення спеціальної перевірки стосовно судді відповідає закону.

Щодо строків притягнення до відповідальності відповідач зазначив, що застосуванню підлягає частина 4 статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», відповідно до якої строк застосування дисциплінарного стягнення до судді у виді звільнення за порушення присяги не закінчився.

Відповідач вважає, що оскаржуване рішення є обґрунтованим і підстави для визнання його незаконним та скасування відсутні.

Представник відповідач у судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечив, зазначив про обґрунтованість та відповідність закону оскаржуваного рішення ВРЮ, просив у позові відмовити.

Суд, заслухавши позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши зібрані у справі докази, приходить до висновку про задоволення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 Указом Президента України від 03.02.2010 року № 99/2010 призначена суддею Шевченківського районного суду міста Києва.

До Шевченківського районного суду міста Києва 21.01.2014 року надійшло клопотання слідчого СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Мазурова М.А. про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_6.

Вказане клопотання було передане в порядку автоматизованого розподілу на розгляд слідчому судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1

Ухвалою слідчого судді ОСОБА_1 від 21.01.2014 року щодо ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 58 днів з моменту прийняття ухвали.

До Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції 08.12.2014 року надійшла заява заступника Генерального прокурора України Бачуна О.В. від 05.12.2014 року про проведення спеціальної перевірки стосовно судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

Відповідно до частини п'ятої статті 2 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» заяви, щодо яких ТСК не встигла прийняти рішення до закінчення своїх повноважень, передаються до Вищої ради юстиції для продовження їх розгляду за загальною процедурою.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалів між членами Вищої ради юстиції вказана заява передана члену Вищої ради юстиції Мірошниченку А.М. для проведення перевірки.

За наслідками проведеної перевірки, з урахуванням висновку дисциплінарної секції ухвалою Вищої ради юстиції від 09.06.2016 року відкрито дисциплінарну справу стосовно судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1

Дисциплінарна секція Вищої ради юстиції 22.06.2016 року дійшла висновку рекомендувати Вищій раді юстиції прийняти рішення про внесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва за порушення присяги.

Рішенням Вищої ради юстиції від 20.07.2016 року № 1520/0/15-16 вирішено внести подання Президентові України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

При винесенні вказаного рішення Вища рада юстиції виходила з того, що в ухвалі слідчого судді ОСОБА_1 від 21.01.2014 року не зазначено ні формулювання підозри, ні мотивованого висновку про її обґрунтованість. Також в ухвалі не міститься мотивованого висновку про наявність ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, а також про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, вказаним у клопотанні.

На підставі викладеного Вища рада юстиції дійшла висновку, що допущені суддею ОСОБА_1 порушення закону є умисними, порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності й неупередженості, сумлінності виконання нею своїх обов'язків і принижують авторитет судової влади та є порушенням присяги, а отже - підставою для внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.

Колегія суддів зазначає, що визначальним у розв'язанні цього спору є встановлення обставин щодо наявності в діях позивача ознак порушення присяги.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зміст присяги судді встановлений частиною 1 статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), з якої випливає, що, вступаючи на посаду, суддя урочисто присягає об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.

Частиною 2 статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що порушенням суддею присяги є: вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; недотримання суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

З матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ВРЮ кваліфікувала порушенням присяги дії судді ОСОБА_1 при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою учасника масових акцій протесту, посилаючись на те, що вони порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності й неупередженості, сумлінності виконання нею своїх обов'язків і принижують авторитет судової влади.

З такими висновками ВРЮ погодитись не можна, оскільки не встановлено та відповідачем не доведено наявності обставин і фактів, які б свідчили про те, що дії судді ОСОБА_1 порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

Натомість, обґрунтовуючи своє рішення, ВРЮ наводить лише допущені, на її думку, порушення суддею ОСОБА_1 порушення процесуального права при розгляді справ і кваліфікує їх як такі, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності й неупередженості, сумлінності виконання нею своїх обов'язків і принижують авторитет судової влади.

Разом з тим, ВРЮ не визначила всіх ознак складу порушення присяги, зокрема у чому полягали дії судді, які можуть викликати сумнів у його неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

Як встановлено частиною 1 статті 94 КПК України, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказане означає, що суддя, розглядаючи справу, наділений певною свободою та повноваженнями щодо неупередженого встановлення та з'ясування обставин та власного розуміння фактів.

Тлумачення закону, оцінювання фактів і доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (п.66 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухвалених 17.11.2010 року).

Обмеження суду в цьому свідчитиме про порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Незалежність судді, серед іншого, забезпечується порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді.

При офіційному тлумаченні положень частин першої, другої статті 126 Конституції України Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.12.2004 року №19-рп/2004 року вказав, що незалежність суддів полягає передусім у їхній самостійності, непов'язаності при здійсненні правосуддя будь-якими обставинами та іншою, крім закону, волею. Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено у Конвенції про захист прав людини та основних свобод (04.11.1950 року), ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року.

Крім того, за правилами частини 2 статті 32 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов'язків.

Верховний Суд України в пункті 10 постанови Пленуму від 13.06.2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначив, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законом.

Органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення.

Перевірка такого рішення будь-яким суб'єктом владних повноважень в іншому порядку законодавством не передбачена, а тому є такою, що здійснена з порушенням приписів частини 2 статті 19 Конституції України.

Серед Європейських стандартів незалежної діяльності судді при розгляді справ на особливу увагу заслуговують такі:

1) тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості;

2) тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру;

3) дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов'язки ефективно та належним чином. Такі провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд із наданням гарантій справедливого розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними;

4) судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду.

Про підстави дисциплінарної відповідальності, зокрема, йдеться в пункті 25 Рекомендацій Київської конференції з питань незалежності судової влади в країнах Східної Європи, Південного Кавказу та Центральної Азії «Судове управління, відбір і підзвітність суддів»: «Дисциплінарні провадження проти суддів повинні стосуватися випадків грубої та непростимої непрофесійної поведінки, які завдають шкоди репутації всього суддівського корпусу. Дисциплінарна відповідальність не повинна поширюватися на зміст рішень або вироків, в тому числі у випадках розбіжності юридичних тлумачень між судами, а також на випадки судових помилок або критики судової системи».

Проте, як зазначалось, ВРЮ, обґрунтовує своє рішення виключно наявними, на її думку, порушеннями суддею норм процесуального права при розгляді справ. Проте, встановлення таких порушень не віднесено до її компетенції.

Варто зазначити, що ухвалу слідчого судді ОСОБА_1 від 21.01.2014 року ні ОСОБА_6 ні його адвокат не оскаржували до суду апеляційної інстанції.

Стосовно тверджень відповідача про те, що в ухвалі не міститься мотивованого висновку про наявність ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає таке.

Як встановлено, відповідно до нотаріально завіреної заяви від 26.12.2016 року ОСОБА_6 зазначив, що він пояснював суду, що якщо він залишиться на свободі то, звичайно, приєднається до боротьби проти тодішньої влади.

Отже, оцінюючи ризики, передбачені статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя ОСОБА_1 цілком обґрунтовано могла взяти до уваги такі наміри ОСОБА_6 як такі, що несуть ризики вчинення правопорушень.

Таким чином, Вища рада юстиції обґрунтовувала своє рішення висновками про порушення закону суддею ОСОБА_1 під час постановлення ухвали щодо вирішення питання про застосування запобіжного заходу, однак встановлення таких порушень не віднесено до компетенції відповідача.

При цьому, будь-яких інший дій судді, які можуть свідчити про порушення присяги судді, відповідачем не встановлено.

Окрім того, вирішуючи подібні справи щодо поновлення на посаді працівників митної служби, Верховний Суд України неодноразово в своїх чисельних постановах висловився, що припинення державної служби за порушення присяги є крайнім заходом відповідальності державного службовця, який виходить за своєю тяжкістю за межі, в звичайному розумінні, дисциплінарного проступку, якщо такі дії суперечать покладеним на нього обов'язкам, підривають довіру як до носія влади, що призводить до приниження державного органу і унеможливлює подальше виконання обов'язків такою особою.

Оскаржуване рішення ВРЮ не узгоджується із вказаними висновками.

За наслідками розгляду справи колегія суддів дійшла висновку, що встановлені фактичні обставини свідчать про те, що ВРЮ діяла при прийнятті оскаржуваного рішення не у межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України; не обґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; не пропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

За таких обставин Суд дійшов висновку, що Рішення Вищої ради юстиції є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається із квитанції від 03.08.2016 року № 350310001, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн., що підлягає поверненню позивачу шляхом стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради юстиції.

Керуючись статтями 18, 159-163, 167, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 20.07.2016 року про внесення подання Президенту України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради юстиції на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у сумі 551,20 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 коп.

Постанова може бути переглянута Верховним Судом України та набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про її перегляд Верховним Судом України, якщо таку скаргу не було подано.

Судді: