Справа № 148/327/17
Суддя: Саламаха О. В.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 148/327/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Тульчин

Тульчинський районний суд

Вінницької області в складі: судді Саламахи О.В.

за участю: секретаря: Носулько К.П.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тульчинського районного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Адміністративний позов обґрунтовується тим, що позивач є учасником бойових дій та

згідно ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій повинна щорічно, до 05 травня, виплачуватися разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Виплату зазначеної допомоги покладено на Управління соціального захисту населення Тульчинської райдержадміністрації.

Частиною 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Наявність підстав для виплати, щорічної допомоги до 5 травня у розмірі п'яти мінімальних пенсій, також підтверджуються постановою Верховного суду України № 537/5837/14-а від 10.02.2016.

Відповідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», визначено, що у 2016 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 01.05.2016 становить 1130 грн.

У зв'язку з цим, на думку позивача, розмір щорічної допомоги у 2016 році мав би становити 5650 грн., фактично йому виплачено 920 грн., таким чином залишилася не сплаченою сума 4730 грн., однак відповідач спростовує наявність недоплати та стверджує, що виплати проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Зазначені обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо перерахунку щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік, та зобов'язати Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік у розмірі 4730 грн.

Позивач у судове засідання не з'явився, однак надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності у якій зазначив, що позов підтримує і просить його задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, однак надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, а також надіслала заперечення проти позову, де вказала, що Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області позов не визнає, оскільки позивачу у 2016 році виплачено щорічну допомогу до 5 травня у сумі 920 грн., що відповідає розміру вказаної допомоги визначеної Кабінетом міністрів України у відповідповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік». Крім того, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів діяв у межах бюджетних асигнувань та згідно встановлених кошторисів. Також, представник відповідача вказав, що позов необхідно залишити без розгляду, оскільки позивач пропустив строк позовної даності, який закінчився у жовтні 2016 року, в той час як виплату допомоги було здійснено у квітні 2016 року.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 05.04.2016, виданого Управлінням персоналу штабу управління оперативного командування «Південь», ОСОБА_1 має право на пільги встановлені законодавством для ветеранів війни та учасників бойових дій (а.с. 6).

Згідно листа Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області №2056/01-07 від 13.01.2017, ОСОБА_1 виплачено разову грошову допомогу у розмірі 920 грн. (а.с. 7). Зазначені обставини також підтверджуються відривним талоном на виплату разової грошової дороги до 5 травня (а.с. 12).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набув чинності 01.01.2015, розділ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності вказаного закону, Кабінету міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Вищенаведені положення Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", не були визнані неконституційними та є чинними.

У межах реалізації наданих повноважень Кабінетом міністрів України прийнято постанову № 141 від 02.03.2016, "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Відповідно до п. 1 цієї постанови з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань", встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; "Про жертви нацистських переслідувань", здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі у органи соціального захисту населення, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у такому розмірі: учасникам бойових дій - 920 грн.

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України у справі № 20-рп/2011 від 26.12.2011, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

У рішенні Конституційного суду України у справі № 3-рп/2012 від 25.01.2012, зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах "Аррас та інші проти Італії", "Сухобоков проти Росії").

У рішенні Європейського суду з прав людини № 43331/12 від 03.06.2014, за заявою Великоди Валентини Ніканорівни проти України визначено, що положення Протоколу № 1 до Конвенції не встановлюють жодних обмежень свободи договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. Стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. "Вимога" може становити "майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню. З огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар. У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

У цьому рішенні Європейським судом з прав людини також зазначено, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Також, згідно статті 22 Загальної декларації прав людини, розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979, у справі "Ейрі проти Ірландії", констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

Крім того, Конституція не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Чинним законодавством України не врегульовано питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу. Разом з тим, Конституційний суд України у п. 3 мотивувальної частини рішення у справі за № 4-зп від 03.10.1997, зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах слід застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та залишається чинною на час перебігу правовідносин.

Враховуючи, що Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014, прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то у даному випадку, при визначенні розміру щорічної разової допомоги до 5 травня, слід враховувати норми Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014.

З огляду на наведене, суд вважає, що застосування до спірних відносин положень ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням п. 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України в даному випадку не є підставою вважати неправомірними дії відповідача щодо виплати позивачеві щорічної разової допомоги до 5 травня за 2016 рік.

Таким чином, з урахуванням приписів наведених законів, виплата позивачеві щорічної разової грошової допомоги до 5 травня повинна здійснюватись у відповідності до положень постанови Кабінету міністрів України № 141 від 02.03.2016, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем цілком обґрунтовано виплачена позивачу щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік у розмірі, встановленому вищезазначеною постановою Кабінету міністрів України "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" № 141 від 02.03.2016 - 920 грн.

Звернувшись до суду з даним позовом позивач, як на обґрунтування своїх вимог посилається на постанову Верховного суду України № 537/5837/14-а від 10.02.2016, однак

висновок Верховного суду України викладений у даній постанові, стосується виплати разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік, а не за 2016 рік, що з урахуванням внесення змін до законодавства з регулювання цього питання, не може бути прийнятний для вирішення даного спору, оскільки станом на час виплати щорічної разової грошової допомоги за 2014 рік одночасно діяли Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та постанова Кабінету міністрів України від № 102 від 16.04.2014, дійшов висновку, що з урахуванням принципу законності, виходячи із визначених у ч. 4 ст. 9 КАС України, загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2014 році слід застосовувати не постанову Кабінету міністрів України, а Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", який має вищу юридичну силу.

Разом з цим, у спірних відносинах зміни до Бюджетного кодексу України, якими надано Кабінету міністрів України право визначати розмір виплат, передбачених ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", що були внесені Законом України" Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", набрали чинності з 01.01.2015, а тому при визначенні розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2016 році слід керуватися постановою Кабінету міністрів України № 141 від 02.03.2016.

Крім того, щодо посилання представника на пропуск позивачем строку позовної давності, суд вважає його безпідставним, оскільки відповідь на звернення ОСОБА_1 з роз'ясненням порядку виплати та розміру грошової допомоги, відповідач надав 13.01.2017.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України, становить 6 місяців, станом на 23.02.2017 - момент звернення до суду строк позовної давності не сплив.

У відповідності до ч. 5 ст. 94 КАС України, судові витрати компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19, 46, 95 Конституції України, ст. 12, 17 Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", п. 1 постанови Кабінету міністрів України "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань " № 141 від 02.03.2016, ст. 2, 8, 9, 11, 17, 69 - 72, 87, 94, 99, 122, 158 - 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У позові ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 185-187 цього Кодексу шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі відкладення складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: