Справа № 826/26403/15
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Бєлової Л.В.

Коротких А.Ю.

При секретарі: Закревській І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СП-ІНВЕСТ" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СП-ІНВЕСТ" до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року в задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "СП-ІНВЕСТ" до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем проведено планову виїзну перевірку ТОВ «СП-Інвест» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 05 червня 2013 року по 31 грудня 2014 року, за результатами якої складено акт від 22 червня 2015 року №275/26-59-22-02/38751667.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що ТОВ «СП-Інвест» порушено пп.пп. 135.1.1, 135.5.5 п. 135.1, п. 135.5 ст. 135, п.п. 138.2, 138.4 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток у періоді, що перевірявся, на загальну суму 12 846 917,00 грн., в тому числі по періодах: за 2013 рік в сумі 2 078 752,00 грн., за 2014 рік в сумі 10 768 165,00 грн.; п. 198.1. ст. 198, п.п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 117 830,00 грн., в тому числі по періодах: за березень 2014 року у сумі 33542,00 грн., за квітень 2014 року у сумі 76 095,00 грн., за вересень 2014 року у сумі 8 193,00 грн.; п.п. 2.8, 3.5 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15 грудня 2004 року №637.

На підставі висновків акта перевірки та виявлених порушень, податковим органом 02 липня 2015 року прийнято оскаржувані рішення:

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 12 846 917,00 грн. за основним платежем та у розмірі 3211729,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 117 830,00 грн. за основним платежем та у розмірі 29 458,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) за порушення норм з регулювання обігу готівки у розмірі 3 344 220,48 грн.

За результатами адміністративного оскарження зазначених податкових повідомлень-рішень рішенням Головного управління ДФС у місті Києві від 10 вересня 2015 року №14024/10/26 скасовано оскаржуване рішення № в частині основного платежу у розмірі 52 679,00 грн. та в частині штрафної санкції у розмірі 13 170,00 грн., інші оскаржувані рішення залишені без змін. Рішенням ДФС України від 17 листопада 2015 року №24428/6/99-99-10-01-01-25 оскаржувані рішення, прийняті за розглядом первинної скарги, залишені без змін, а скарга позивача - без задоволення.

Не погоджуючись з такими податковими повідомленнями-рішеннями Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судом першої інстанції встановлено, що підставами для зменшення відповідачем в ході перевірки податкового кредиту з ПДВ стали висновки податкового органу про документальне непідтвердження реальності здійснених господарських операцій та визнання нікчемними укладених правочинів ТОВ «СП-Інвест» з його контрагентами та такими, що не створюють реальних правових наслідків.

Колегія суддів апеляційного суду з такими твердженнями податкового органу та суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке.

Згідно зі статтею 200 ПК України - сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 статті 200 Кодексу, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені розділом V Кодексу (пункт 200.2 статті 200 Кодексу).

Згідно п. 138.1 статті 138 ПК України - витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п. 138.2 статті 138 ПК України - витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України - не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно п. 198.1 статті 198 ПК України - право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше;

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України).

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що необхідними підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товарів, робіт та послуг з метою його подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням, з врахуванням рівня звичайних цін.

ПК України визначає лише окремі випадки, за яких неможливе включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду.

В силу вимог п. 198.6 статті 198 ПК України - не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 статті 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Згідно пункту 201.8 статті 201 ПК України - право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «СП-ІНВЕСТ» зареєстроване як суб'єкт підприємницької діяльності 05 червня 2013 року, що підтверджується копією Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, перебуває на податковому обліку в Державній податковій інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві та є платником податку на додану вартість.

Підставою для нарахування податкового кредиту, відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частиною 2 статті 9 зазначеного Закону передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За змістом наведених правових норм податковий кредит для визначення об'єкта оподаткування ПДВ має бути сформований за наявності фактично здійснених і підтверджених належним чином господарських операцій разом із складеними при їх проведенні первинними документами, які відображають реальність тієї операції, яка є підставою для обліку платника податків.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати рух активів у процесі здійснення господарської операції. При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Так, в ході перевірки встановлено наступні фінансові надходження від господарської діяльності ТОВ «СП-Інвест», які отримані за наступними договорами комісії на продаж припейд продукції: з ТОВ «Дест 2015» від 01 липня 2013 року №13/07-12ИД на суму 1 237 357,00 грн.; з ТОВ «Донукрторг» від 01 жовтня 2013 року №13/10-06ИД на суму 484 811,00 грн.; з ТОВ «Цитрус Трейд» від 11 жовтня 2013 року №13/10-10 ИД на суму 809 685,00 грн. та 77044,00 грн.; з ТОВ «Цитрус Т» від 11 жовтня 2013 року №14/01-01 ИД на суму 2 109 549,00 грн.; з ТОВ «КСІТІ» договори на продаж припейд-продукції на суму 4 560 000,00 грн.; з ПП «Укрпрогальянс» договори на продаж припейд-продукції на суму 10 312 607,00 грн.; з ТОВ «Фоксвіпеймент» від 01 жовтня 2013 року №13/10-01ИД на суму 8 408 946,00 грн. та на суму 34 888 969,00 грн..

Дані договори комісії містяться в матеріалах справи, є однотипними за своїми умовами, а тому в судовому рішенні описується лише договір №13/10-06ИД від 01 жовтня 2013 року, укладений позивачем з ТОВ «Донукрторг» з якого вбачається, що припейд-продукція - масив електронних одиниць поповнення особового рахунку абонента (фізична або юридична особа, споживач послуг постачальника), що надають можливість після їх придбання абонентом отримувати послуги постачальника, асортимент яких визначено у додатку №1 до цього договору. Протокол взаємодії сторін визначений додатком №2 до договору.

Позивач, як комітент, та ТОВ «Донукрторг», як комісіонер, уклали даний договір щодо зобов'язань комісіонера за дорученням комітента здійснювати правочини по продажу абонентам товарів і послуг комітента.

Згідно додатку №1 припейд продукція - це мобільний зв'язок МТС, MTC Connect, MatrixHome.Prepayd, Don APEX, Стелс, Viasat, Интертелеком, People Net (ваучери), Vnet, CDMA, телефант.

На підтвердження виконання умов даного договору позивачем надано: акти виконання послуг, акти приймання-передачі товару (товар визначено у штуках), податкові накладні, платіжні доручення, податкові декларації тощо.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази придбання припейд продукції позивачем для подальшого її перепродажу та/або доказів виготовлення реалізованої продукції; позивачем не надано пояснень щодо різниці між даними по собівартості продукції, визначених у декларації по податку на прибуток за 2014 рік та наданих до перевірки оборотно-сальдової відомості за 2014 рік по бухгалтерському рахунку 9024; відсутні контрагенти за місцем знаходження; не прийнято до уваги посилання позивача на рішення судів, якими встановлено товарність операцій між позивачем та його контрагентами, оскільки такі не містяться в матеріалах справи.

Крім того, позивачем порушено Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, а саме перевищено встановлений ліміт залишку готівки в касі товариства на суму 1 672 110,24 грн.

Разом з тим, під час огляду та дослідження первинних документів, поданих позивачем з позовом та з апеляційною скаргою на підтвердження його взаємовідносин з контрагентами, апеляційним судом не встановлено їх невідповідності вимогам чинного податкового законодавства.

Колегія суддів також зазначає, що реквізити первинних документів, описані в рішенні суду першої інстанції, перевірено та встановлено, що вони відповідають дійсності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, відхиляючи наведені судом аргументи на підтвердження його позиція та задовольняючи позов, колегія виходила із такого.

Судом першої інстанції, в порушення норм статті 44 ПК України, не взято до уваги суттєву обставину про те, що оригінали податкових накладних не були надані позивачем до перевірки у зв'язку з їх вилученням правоохоронними органами, що підтверджується копією ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Фаркош Ю. А. у справі № 7577/13866/15-к від 21 квітня 2015 року, на підставі якої 29 квітня 2015 року в офісі позивача було проведено обшук в рамках досудового розслідування в об'єднаному кримінальному проваджені № 0000151, в ході якого було вилучено всю первинну документацію позивача.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що Додаток №2 до Договору комісії №13 10-06ИД від 01 жовтня 2013 року, укладеного позивачем з TOB «Донукрторг», яким визначається протокол взаємодії сторін договору має значення для вирішення справи. Так, позивач додав до апеляційної скарги типову форму Додатку № 2 «Протокол взаємодії сторін», до договорів комісій, що укладались позивачем з контрагентами. Як вбачається з Додатку № 2, цим документом встановлюються лише програмно-технічні налаштування комп'ютерних мереж сторін з метою приймання-передачі кодів поповнення рахунків абонентів (припейд-нродукція). Вказаний документ не може бути належним доказом, оскільки не встановлює факт наявності фактично здійснених фінансово-господарських операцій позивача з його контрагентами та фактичного постачання товару по цим операціям.

Щодо різниці між даними по собівартості продукції, визначених у декларації по податку на прибуток за 2014 рік та наданих до перевірки оборотно-сальдової відомості за 2014 рік по бухгалтерському рахунку 902. Суд прийняв до розгляду як належний доказ завищення позивачем витрат, роздруківку оборотно-сальдової відомості за 2014 рік по бухгалтерському рахунку 902 з інформаційної системи Позивача « 1С». В той час, як згідно вимог п. 138.2 статті 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II ПК України. Оскільки оборотно-сальдові відомості по бухгалтерським рахункам, роздруковані з інформаційних систем платників податків, не є первинним документом, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, чи іншим документом, встановленим розділом И ПК України - отже вказаний документ не може бути доказом завищення позивачем витрат, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Щодо відсутності підписів одержувачів на оригіналах видаткових касових ордерів та перевищення встановленого ліміту залишку готівки в касі.

Вимоги н. 2.8 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15 грудня 2004 року №637 встановлюють обов'язок підприємства здавати до банків готівкову виручку, у межах, що перевищують установлений ліміт каси для її зарахування на банківські рахунки. Проте, суд дійшов хибного висновку про те, що наявні в матеріалах справи копії видаткових касових ордерів, в яких відсутній підпис одержувача коштів, є достатнім доказом перевищення встановленого ліміту залишку готівки в касі.

Так, головним державним ревізором-інспектором - Гаврилишиним К.А. при формуванні висновків Акту перевірки були використані копії чернеток видаткових касових ордерів № 44 від 24.06.2014; № 46 від 25.06.2014; № 48 від 26.06.2014; № 50 від 27.06.2014, які передбачали видачу готівки в сумі 1 672 110 грн. 24 коп. ОСОБА_4, а тому підстава та підпис одержувача на цих чернетках відсутня. Крім того, чернетки видаткових касових ордерів не були підшиті до касової книги підприємства, наданої до перевірки.

Натомість, фактично видаткові касові ордери № 44 від 24.06.2014; № 46 від 25.06.2014; № 48 від 26.06.2014; №50 від 27.06.2014 були оформлені із зазначенням у відповідній графі видаткового касового ордеру підстави, та видача яких підтверджена підписом одержувача. На підтвердження вищевказаного до позову додано належним чином завірені копії фактичних видаткових касових ордерів: №44 від 24.06.2014; №46 від 25.06.2014; №48 від 26.06.2014; № 50 від 27.06.2014; та копії виписок по особовому рахунку, видані Публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк», а саме: Виписка/Особовий рахунок на 24.06.2014 (1 аркуш); Виписка/Особовий рахунок на 25.06.2014 (1 аркуш); Виписка/Особовий рахунок на 26.06.2014 (1 аркуш); Виписка/Особовий рахунок на 27.06.2014 (4 аркуші), якими спростовуються обвинувачення позивача в перевищені ліміту залишку готівки в касі.

Вважаємо, що факт перевищення встановленого ліміту залишку готівки в касі не доведений в ході розгляду адміністративної справи, оскільки належними та допустимими доказами такого факту можуть бути документи, що підтверджують не зарахування чи несвоєчасне зарахування на банківські рахунки позивача готівкової виручки у межах, що перевищують установлений ліміт каси.

Оскільки відповідачем не доведено того, що готівкова виручка позивача у межах, що перевищує установлений ліміт каси, не була зарахована або була несвоєчасно зарахована на банківські рахунки позивача, у суду першої інстанції були відсутні підстави зробити висновок щодо перевищення позивачем встановленого ліміту залишку готівки в касі.

Отже позивачем правомірно було сформовано податковий кредит, оскільки наведена вище первинна документація чітко відображає операції які були здійсненні між позивачем та його контрагентами.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення договору між позивачем та його контрагентами, останні були зареєстровані як платники податку на додану вартість та мали свідоцтва платника податків на додану вартість у встановленому законом порядку.

Необхідно зазначити, що невиконання контрагентом зобов'язання по сплаті податку до бюджету не являється підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту та відшкодування податку на додану вартість.

Крім цього, невиконання контрагентом позивача власних податкових зобов'язань перед бюджетом, тягне відповідну відповідальність саме для нього, і не може вважатися підставою для відповідальності позивача.

Судом на момент прийняття рішення у справі не встановлено наявність постановлених у судовому порядку обвинувальних вироків стосовно посадових осіб контрагентів за фактом фіктивного підприємництва.

Враховуючи зазначене, та оскільки судом не було встановлено ознак фіктивності укладених між позивачем та його контрагентами правочинів, необґрунтованими є висновки викладені відповідачем в акті перевірки про порушення позивачем податкового законодавства.

А як наслідок, колегія суддів приходить до висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідача.

Таким чином необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, що призвело до невірного по суті вирішення справи.

Згідно до статті 202 КАС України - підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СП-ІНВЕСТ" - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року - скасувати та прийняти нову.

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СП-ІНВЕСТ" до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податковою інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 02 липня 2015 року:

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств: 12 846 917 гри. за основним платежем та 3 211 729 грн. за штрафними санкціями:

- № про збільшення суми грошового зобов'язаний з податку на додану вартість з урахуванням рішення ГУ ДФС у м. Києві від 10 вересня 2015 року № 14024/10/26 «Про результати розгляду первинної скарги»: 65 150,72 грн. за основним платежем та 16 288,00 грн. за штрафними санкціями: та

- № про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки: 3 344 220,48 грн. за штрафними санкціями.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя

Судді

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Коротких А. Ю.

Бєлова Л.В.