Справа № 825/337/16
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2017 року м. Київ К/800/12756/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського прикордонного загону військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріального збитку за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернігівського прикордонного загону військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправним рішення відповідача про відмову в наданні йому чергових відпусток за час вимушеного прогулу; зобов`язати Чернігівський прикордонний загін військової частини НОМЕР_1 встановити ОСОБА_1 графік чергових відпусток за 2009 рік (12 діб) та за 2010-2014 роки (по 15 діб) за час вимушеного прогулу в повному обсязі з виплатою допомоги на оздоровлення; зобов`язати Чернігівський прикордонний загін військової частини НОМЕР_1 надати чергові відпустки за 2009 рік (12 діб) та за 2010 рік (15 діб) та виплатити допомогу на оздоровлення за дані роки згідно чинного законодавства України; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 6700,00 грн. матеріального збитку за надання йому юридичних послуг, які ним оплачені на підставі акту виконаних робіт.

В обґрунтування позову посилався на те, що постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року його було поновлено на військовій службі за контрактом. Враховуючи, що звільнення позивача було незаконним, а період з 28 серпня 2009 року по час поновлення на роботі визнано часом вимушеного прогулу, він має невикористані чергові відпустки та невиплачену допомогу на оздоровлення.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Чернігівського прикордонного загону військової частини НОМЕР_1 від 27 серпня 2009 року № 117-ос ОСОБА_1 було звільнено в запас Збройних Сил України згідно пункту «е» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність).

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року по справі № 2а-11264/09/2570, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2015 року, позов ОСОБА_1 до Чернігівського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди задоволено частково. Зобов`язано відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді старшого техніка - начальника служби технічного нагляду та пожежної безпеки ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно витягу з наказу начальника Чернігівського прикордонного загону «По особовому складу» від 09 липня 2015 року №162-ос на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 наказом Чернігівського прикордонного загону Північного регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України від 09 липня 2015 року № 1022-АГ ОСОБА_1 з 28 серпня 2009 року поновлено на посаді старшого техніка групи пожежної безпеки відділу персоналу.

12 серпня 2015 року позивач звернувся із рапортом до начальника групи пожежної безпеки відділу персоналу майора ОСОБА_2 про надання йому чергової відпустки терміном 12 діб з 25 серпня 2015 року за 2009 рік з виплатою йому допомоги на оздоровлення за 2009 рік.

Відповідно до витягу із наказу начальника Чернігівського прикордонного загону від 31 серпня 2015 року № 166-вв позивачу на підставі рапорту від 21 серпня 2015 року було надано щорічну основну відпустку за 2015 рік терміном 35 календарних днів. За 2009 рік відповідно до рапорту від 12 серпня 2015 року позивачу відпустка не надавалась.

02 лютого 2016 року позивач звернувся до начальника групи пожежної безпеки відділу персоналу майора ОСОБА_2 з рапортом про встановлення йому графіку чергових відпусток за 2009 рік 12 діб та по 15 діб за 2010 - 2014 роки з виплатою допомоги на оздоровлення за всі роки, які є часом вимушеного прогулу не з його вини.

Однак, листом за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 від 09 лютого 2016 року № 14/324 ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні його рапорту від 09 лютого 2016 року. Вказана відмова мотивована тим, що грошове забезпечення за серпень 2009 року позивачу було виплачено (за весь поточний місяць) 15 серпня 2009 року в повному обсязі в сумі 1531,36 грн. Оскільки позивач був звільнений наприкінці серпня, розрахунок при звільненні був проведений у вересні, до якого увійшла і грошова компенсація за невикористану відпустку відповідно до абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період служби з 01 січня по 27 серпня 2009 року за 18 діб в розмірі 918,82 грн. При цьому зазначено, що право на відпустку виникає за час фактичної військової служби, а грошова компенсація за невикористану відпустку виплачена йому за прослужений період, що свідчить про відсутність у нього права на отримання відпусток, і як наслідок грошової компенсації за невикористані відпустки.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що право на відпустку для військовослужбовців врегульовано спеціальним законодавством, яким не передбачено такий вид відпусток, як щорічні чергові відпустки за час вимушеного прогулу. Натомість, право на відпустку у позивача виникає за час фактичної військової служби та передбачає певний порядок її надання.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку із специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Пунктом 180 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, визначено, що військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так відповідно до пунктів 1, 2 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно абзацу 3 пункту 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку відповідно до абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за відпрацьований період служби з 01 січня по 27 серпня 2009 року за 18 діб в розмірі 918,82 грн.

Крім того, згідно пунктів 212, 213 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 черговість надання військовослужбовцям щорічних основної та додаткових відпусток визначається графіками, які затверджуються начальниками органів Держприкордонслужби, в яких проходять службу військовослужбовці, і доводиться до відома кожного з них у частині, що його стосується, під підпис. При складанні графіків ураховуються інтереси військової служби (забезпечення виконання покладених на орган Держприкордонслужби чи його підрозділи завдань), особисті інтереси військовослужбовців, наявність у військовослужбовця переваг щодо використання відпустки у зручний час. Графік відпусток на наступний рік затверджується щороку до 1 грудня.

Щорічні основна та додаткові відпустки надаються військовослужбовцю з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення календарного року, за який вони надаються. В особливих випадках за погодженням з прямим начальником військовослужбовця від начальника регіонального управління, прирівняної до нього посадової особи та вище, начальником розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби щорічна основна відпустка за минулий рік чи її невикористана частина надається у першому кварталі наступного року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що право на відпустку у позивача виникає за час фактичної військової служби та передбачає певний порядок її надання.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши всі обставини справи та давши належну правову оцінку доказам, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, оскільки дії суб`єкта оскарження відповідають чинному законодавству та не порушили права, свободи і законні інтереси позивача.

Доводи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не ґрунтуються на законі, були перевірені судами першої та апеляційної інстанцій і їм дана належна правова оцінка.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.М. Заїка М.І. Мойсюк