Справа № 591/387/17
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 р.Справа № 591/387/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 03.02.2017р. по справі № 591/387/17

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради третя особа: Управління Державної казначейської служби України у м. Сумах

про визнання дій протиправними та спонукання до вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, третя особа - Управління Державної казначейської служби України у м. Сумах, в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо виплати у 2016 році разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі меншому, ніж передбачено ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

- стягнути з відповідача щорічну разову грошову допомогу як учаснику бойових дій відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2016 рік у розмірі 5 (п'яти) мінімальних пенсій за віком, з урахуванням проведеної виплати у розмірі 920,00 грн.

За результатами розгляду справи в порядку скороченого провадження, постановою Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2017 року та прийняти нову постанову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції приписів ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28.12.2014), ст. ст. 22, 46, 124, 152 Конституції України, що призвело до неправильного вирішення справи, з підстав та обставин викладених в апеляційній скарзі.

Разом з апеляційної скаргою позивачем заявлено клопотання в порядку п. 5 ст. 9 КАС України про зупинення розгляду справи і направлення справи до Верховного Суду України з метою порушити перед Конституційним Судом України питання:

- про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів, застосованих відповідачем;

- про необхідність у тлумаченні окремих статей і положень Конституції України;

- про вирішення спору відносно конституційності норм окремих статей законів України застосованих відповідачем.

В обґрунтування заявленого клопотання позивач, цитує ст. 129-1 Конституції України. Вказує, що за нормами ЦПК і КАС України суд в першу чергу застосовує нормативно-правовий акт який має вищу юридичну силу і насамперед суд застосовує: Практику Європейського суду з прав людини (норма ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод», Конституцію України. Станом на 14.02.2017 року, на його думку, не виконані судові рішення Верховного Суду України по справам: № 21-33а13 від 14.03.2013 року, № 21-6508а15 від 10.02.2016 року, які стосуються щорічної грошової допомоги ветеранам війни до 5 травня.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ (зі змінами Законом № 367-ХIV від 25.12.1998 року доповнено ст.ст. 12,13,14,15,16), передбачено щорічно до 5 травня держава (в особі відповідача) повинна сплатити грошову допомогу інваліду війни 3-ї групи у розмірі 7 мінімальних пенсій за віком. Але Кабінет Міністрів України на свій не фаховий розсуд призначив її в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. В той же час, рішенням Конституційного суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року, зміну редакції Закону № 3551-XII визнав неконституційною і це рішення на сьогодні є чинним. Вказує, що Верховний Суд України 14.03.2013 року по справі № 21-33а13 чітко визначив, що правовідносини щодо виплати грошової допомоги ветеранам війни у 2009 році, а також розмір цієї виплати регулюються положеннями Закону № 3551-ХІІ, ч. 5 ст. 12 якого було передбачено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком. Верховний Суд України вважає, що застосування до цих правовідносин положень Закону від 26.12.2008 року № 835-VI «Про Державний бюджет на 2009 рік» та постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 18.03.2009 року «Про розмірі разової грошової допомоги що виплачується в 2009 році відповідно до Закону № 3551-ХІІ, яка є підзаконним нормативним актом та суперечить Закону № 3551-ХІІ, є помилковим. Аналогічні висновки, як зазначає заявник, містяться в рішенні Верховного Суду України по справі № 21-6508а15 від 10.02.2016 року, які відповідно до ст. 244-2 КАС України є обов'язковим для виконання судами загальної юрисдикції та органами владних повноважень, але ця стаття КАС України порушена відповідачем, рішення суду не виконано, що є порушенням ст. 129-1 Конституції України і підпадає під дію ст. 382 КК України - навмисне не виконання рішення суду.

Зазначає, що відмовляючи в задоволенні його скарги відповідач посилається на підзаконний акт - постанову Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року (яка є аналогічна постановам № 211 від 18.03.2009 року і № 102 від 16.04.2014 року), яка прийнята на підставі Закону N 79-VІІІ від 28.12.2014 року. У зв'язку з застосуванням відповідачем Закону № 79-VIII від 28.12.2014 року (при здійснені нарахування та виплати ветеранам війни грошової допомоги до 5 травня 2016 року) на думку заявника, не відповідає вимогам ст.22 Конституції України, тому, що звужує обсяг його існуючих прав, це по-перше. По-друге, з прийняттям Верховною Радою України Закону № 79-VІІІ від 28.12.2014 року та постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року, які застосував відповідач, порушені вимоги ст.ст. 1, 2 базового Закону № 3551-XII, не відповідає вимогам ст. 22 Конституції України. Посилається на положення ст. 2 Закону № 3551, пілотне рішення ОСОБА_5 проти України.

У зв'язку з викладеним, та враховуючи, що п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійснення правосуддя» передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст. 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

Вважає, що із змісту його клопотання та пояснення, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідають в контексті його доводів окремі вищезгадані положення законів які були застосовані судом Закону України наведеним в клопотанні положенням Конституції України та, відповідно, з метою з'ясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання його конституційних прав і свобод, просить суд звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень законів України які були застосовані судом та їх відповідності нормам Конституції України.

На думку заявника у суду виникає потреба у тлумаченні норм:

- ст. 129-1 Конституції України - щодо здійснення судом контролю за виконанням судового рішення по справі № 21-6508а15 від 10.02.2016 року;

- ст.124 Конституції України - щодо заборони привласнювати функції суду та делегування функцій суду (ця функція покладена на Конституційний Суд України) чи мав право суд делегувати свої функції Верховної Раді Україні, Кабінету Міністрів України, або відповідачу;

- ст.22 Конституції України - чи можливо при прийнятті Верховною Радою України (Закону №79-VIIІ від 28.12.2014 року), Кабінетом Міністрів України (постанови № 141 від 02.03.2016 року) нових законів або внесенні змін до чинних законів чи допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Колегія суддів, розглянувши клопотання позивача, перевіривши матеріали справи, вважає, що воно не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 156 КАС України визначено підстави та строки для обов'язкового зупинення провадження у справі та для випадків, коли суд має право зупинити провадження у справі, строки зупинення провадження та порядок поновлення зупиненого провадження у справі.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.156 КАС України, суд має право зупинити провадження у справі в разі наявності причин за обґрунтованим клопотанням сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - до терміну, встановленого судом.

За приписами ч. 5. ст. 9 КАС України, у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Наведена норма не є імперативною і покладає на суд обов'язок звернутися до Верховного Суду України для вирішення вищевказаного питання лише в разі виникнення сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону Конституції України.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст. 150 Конституції України може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції України законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції на будь-якій стадії розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що на час розгляду справи сумнівів щодо відповідності положень Закону України від 28.12.2014 року N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" Конституції України не виникло.

Позивачем також не вмотивовано, у чому саме полягає сумнів щодо відповідності застосованого Закону України від 28.12.2014 року N79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" Конституції України.

При цьому, Конституційний Суд України вже вирішував питання про те, чи має право держава змінювати порядок і розміри існуючих соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України та чи є обов'язковими для застосування судами України нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України з питань соціального захисту громадян, видані на виконання вимог Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

У рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зроблено висновок про те, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Приходячи до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, що позивачем своє клопотання обґрунтовує наявністю судових рішень Верховного Суду України, Європейського Суду з прав людини, які встановлюють правові позиції з приводу інших правовідносин, що виникли між сторонами у даних справах. В клопотанні позивач не обґрунтовує, - у чому саме полягає його сумнів щодо відповідності Закону України від 28.12.2014 року N79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» Конституції України.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні клопотання ОСОБА_1 слід відмовити.

Виходячи з приписів абз. 4 ч. 8 ст. 183-2 КАС України, апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та встановлено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що позивач - ОСОБА_1, є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення, та користується пільгами, встановленими Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

В 2016 році до 5 травня позивачу була здійснена виплата щорічної разової грошової допомоги в розмірі 920 грн., згідно постанови Кабінету Міністрів України 02 березня 2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань»». Дана обставина визнається сторонами.

Позивач, вважаючи, що розмір одноразової грошової допомоги, яку він отримав за 2016 рік, не відповідає вимогам чинного законодавства, звернувся до суду із зазначеним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», позивачеві була нарахована та виплачена щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік у розмірі 920 грн, відтак відповідач діяв в межах своїх повноважень, а тому позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 2, 3 ст. 22 Конституції України закріплено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008, встановлено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Законом України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набув чинності 01.01.2015 р., розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Вищенаведені положення Закону від 28.12.2014 року N 79-VIII не були визнані неконституційними та є чинними.

У відповідності до ч.2 ст.95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладених зокрема у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти Україна», де зазначено, що навіть припускаючи, що зміни та доповнення до чинного національного законодавства становили втручання у право заявника на мирне володіння майном, у розумінні положення ст. 1 Протоколу №1, перша та найважливіша вимога вказаного положення Протоколу №1 полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар. Такі зміни у національному законодавстві можуть обумовлюватись міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава-відповідач, у зв'язку з чим має широке поле розсуду щодо досягнення такого балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою.

В межах реалізації наданих повноважень Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 02.03.2016 року №141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Відповідно до п.1 цієї постанови з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у такому розмірі: учасникам бойових дій - 920 гривень (п. 1 1.1 Постанови).

Відповідачем разова грошова допомога, передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виплачена позивачу в розмірах відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»» № 141 від 02.03.2016.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік у розмірі 920 грн. була нарахована та виплачена позивачеві відповідачем правомірно відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», права позивача у спірних правовідносинах відповідачем не порушені, а тому підстави для задоволення позовних вимог у суду відсутні.

Посилання позивача на застосування у спірних правовідносинах постанови Верховного суду України від 10.02.2016 року є помилковими та безпідставними, оскільки у правовому висновку Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року сформульованому у справі № 21-6508а15, зазначено, що для визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2014 році слід застосовувати не постанову Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2014 року № 102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», а Закон № 3551-XII, оскільки пункт 6-7 Прикінцевих положень Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік» набув чинності лише з серпня 2014 року і у період з 1 січня по серпень 2014 року Кабінету Міністрів України не було надано право змінювати розміри вказаних виплат.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на рішення Конституційного суду України від 22.05.2008 року по справі №10-рп/2008, колегія суддів зазначає, що воно не стосується норм Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", цей закон не визнаний неконституційним і є чинним.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши у межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Згідно ч. 10 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції по такій справі є остаточним і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 03.02.2017р. по справі № 591/387/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П. Перцова Т.С.