Справа № 823/1274/16
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/1274/16 Головуючий у 1-й інстанції: Гарань С.М. Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А

Іменем України

14 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Ганечко О.М. Коротких А.Ю.

при секретарі Архіповій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Черкаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Черкаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Черкаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області, про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень: № від 13 травня 2016 року, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 49 973,00 грн. та накладено штрафні (фінансові) санкції в сумі 12 493,25 грн., № від 13 травня 2016 року, яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 47 083,00 грн.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - Черкаська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області, звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований фізичною особою-підприємцем за ідентифікаційним номером - НОМЕР_2 та перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у м. Черкасах.

Державною податковою інспекцією у м. Черкасах була проведена камеральна перевірка даних фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, задекларованих у податковій звітності з ПДВ щодо від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та суми бюджетного відшкодування за лютий 2016 року, за наслідками якої складено акт від 20 квітня 2016 року № 49/23-25-13-013.

Висновками зазначеного акту встановлено, що в порушення вимог 198.3, п.198.4 ст.198, п.п.«б» п. 200.4 ст. 200 ПК України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відсутнє право на бюджетне відшкодування ПДВ за лютий 2016, в частині 49 973,00 грн.

Акт перевірки від 20 квітня 2016 року № 49/23-25-13-013 був оскаржений позивачем в адміністративному порядку. Черкаська об'єднана державна податкова інспекція за результатами розгляду заперечень позивача виключила з висновків акту перевірки від 20 квітня 2016 року № 49/23-25-13-013 п. 198.4 ст. 198 ПК України, а п.п.3.5 розділу 3 акта перевірки виклала в новій редакції, в іншому результати акту камеральної перевірки залишились без змін.

13 травня 2016 року на підставі висновків акту перевірки позивача від 20 квітня 2016 року № 49/23-25-13-013 податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 47 083,00 грн.;

- № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 49 973,00 грн. та накладено штрафні (фінансові) санкції в сумі 12 493,25 грн.

Вважаючи зазначені рішення протиправними та такими, що були прийняті з порушенням норм ПК України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, є Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Господарська діяльність, відповідно до п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п. 44.1 ст. 44 цього Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Кодексу).

Податковим кредитом, у розумінні п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Кодексу, визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами п. 198.6 ст. 198 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Аналіз зазначених положень ПК України свідчить про те, що до податкового кредиту фізичних осіб - суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками ПДВ можуть включатися такі суми, які були нараховані в зв'язку з придбанням основних засобів, за умови їх використання суб'єктом господарювання в своїй господарській діяльності та подальшого документального підтвердження використання таких засобів.

Висновками акту перевірки позивача, які представник податкового органу продублював в наданих запереченнях зазначено, що законодавчих підстав вважати майно, яке знаходиться у приватній власності фізичної особи основними фондами фізичної особи-підприємця, якщо такий громадянин реєструється підприємцем - не передбачено, в зв'язку з чим позивачем неправомірно включено суму ПДВ в розмірі 45000,00грн. за ввезений на митну територію України сідловий тягач DAF, модель ХF 460 FT.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками податкового органу.

Матеріали справи свідчать про те, що господарська діяльність позивача пов'язана з вантажним автомобільним транспортом, торгівлею іншими автотранспортними засобами, технічним обслуговуванням та ремонтом автотранспортних засобів. Відповідно у позивача є необхідність придбання позивачем транспортних засобів для забезпечення своєї господарської діяльності.

Частинами 1 та 2 ст. 325 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна.

Відповідно до ч.1 ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Тобто, чинним законодавством не встановлено обмежень по відношенню до фізичних осіб мати у власності майно, здійснювати суб'єктивні права та нести обов'язки щодо такого майна і одночасно реалізовувати господарську компетенцію щодо володіння та користування таким майном.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 50 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований у встановленому законом порядку, як підприємець та набув статусу суб'єкта підприємницької діяльності з моменту такої реєстрації, відповідно має право використовувати належне йому майно в цілях здійснення господарської діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 затверджено «Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (надалі - Порядок).

У відповідності до абзацу 2 п.6 зазначеного Порядку, транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Із змісту даної норми вбачається, що транспортні засоби реєструються за їх власниками, в той час, як реєстрація за фізичними особами-підприємцями не передбачена. При цьому, неможливість державної реєстрації транспортних засобів за фізичними особами-підприємцями не позбавляє права такої особи на податковий кредит з ПДВ внаслідок використання у своїй господарській діяльності транспортних засобів, що зареєстровані за ним, як за фізичною особою. Вказана правова позиція узгоджується з практикою Вищого адміністративного суду України викладеною в ухвалі від 19 квітня 2016 року по справі № К/800/64575/14.

Таким чином, в даному випадку, реєстрація сідлового тягача DAF, модель ХF 460 FT, який був придбаний ОСОБА_2, як фізичною особою-підприємцем для використання у своїй господарській діяльності була правомірною, у відповідності до вимог вищевказаного Порядку, здійснена за фізичною особою - ОСОБА_2, що підтверджується відповідним свідоцтвом, оскільки у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу не може зазначатися, як його власник фізична особа-підприємець.

В той же час, реєстрація сідлового тягача DAF, модель ХF 460 FT за фізичною особою - ОСОБА_2 жодним чином не може свідчити про те, що придбаний транспортний засіб не використовується суб'єктом господарювання у своїй діяльності.

З наданих позивачем договорів про перевезення, заявки на перевезення, рахунків-фактур, ТТН, актів здачі-прийняття робіт, договорів-заявок встановлено, що ФОП ОСОБА_2 у своїй господарській діяльності - здійснення перевезення вантажним автомобільним транспортом дійсно використовується напівпричеп загальний Н/П-БОРТОВИЙ-Е, марка SCHMITZ, модель SPR 24L, днз НОМЕР_3 разом із спеціалізованим вантажним сідловим тягачем, марка DAF, модель ХF 460 FT, днз НОМЕР_4.

При проведенні камеральної перевірки позивача зазначені документи не були витребувані та використані податковим органом, що не спростовувалось представниками відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Отже, оскільки кошти за сідловий тягач DAF, модель ХF 460 FT, в т.ч. ПДВ сплачувались ОСОБА_2, як приватним підприємцем, що підтверджується копіями відповідних платіжних доручень наявних в матеріалах справи, а також беручи до уваги, що позивач є власником даного транспортного засобу, використовує його у своїй підприємницькій діяльності, то з урахуванням вищевказаного має право на включення до податкового кредиту суму ПДВ сплачену при його придбанні.

Посилання податкового органу про безпідставність включення позивачем до податкового кредиту суми ПДВ в розмірі 2083,33грн. за придбаний дровокол електро-механічний, в зв'язку з тим, що зазначений механізм не може вважатися придбаним з метою його використання у господарській діяльності позивача колегією суддів також не приймається до уваги, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що він використовується для коління деревини, якою здійснюється опалення приміщення де проводить свою господарську діяльність позивач, а тому можна стверджувати, що дровокол використовується позивачем для забезпечення своєї належної господарської діяльності, а отже сума ПДВ у вартості його купівлі включена позивачем до податкового кредиту правомірно.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, стосовно того, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 заявивши бюджетне відшкодування внаслідок придбання зазначених транспортних засобів та механізмів жодним чином не порушив норми ПК України, оскільки системний аналіз актів законодавства України та судова практика їх застосування свідчать про те, що транспортні засоби, які зареєстровані за фізичною особою вважаються і власністю фізичної особи-підприємця, а тому є його основними фондами і можуть використовуватись у його господарській діяльності та в господарських операціях, що дає правові підстави для віднесення сум ПДВ, сплачених такою особою у ціні товару до податкового кредиту.

Відповідно позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 41, ч. 4 ст. 196, ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Черкаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області - залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Ганечко О.М.

Коротких А.Ю.

Повний текст ухвали виготовлено 17 березня 2017 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Коротких А. Ю.

Ганечко О.М.