Справа № 185/9994/16-а(2-а/185/68/17)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

16 березня 2017 рокусправа № 185/9994/16-а провадження №2-а/185/68/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Павлоградського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року по справі №185/9994/16-а (провадження №2-а/185/68/17) за позовом ОСОБА_1 до Павлоградського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, третя особа управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради, про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання відновити виплату пенсії,-

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Павлоградського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо припинення виплати пенсії позивачу;

- зобов'язати Павлоградське об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області відновити виплату пенсії позивачу з моменту припинення її виплати.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала про те, що з 2005 року перебуває на обліку в УПФУ як одержувач пенсії за віком. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 14.01.2015р. З січня 2015 року позивач перебуває на обліку у відповідача. Починаючи з 01.11.2016р. виплата позивачу пенсії припинена. 23.11.2016р. позивач звернулась до відповідача та третьої особи із заявою, в якій просила надати розяснення щодо причин невиплати їй пенсії, а також погасити заборгованість, на яку отримала відповідь, згідно якої довідка внутрішньо переміщеної особи заявниці від 14.01.2015р. скасована, соціальні виплати позивачу припинені відповідно до пп.4 п.12 та п.18 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365. Такі дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії позивач вважає неправомірними та такими, що порушують її конституційні права.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено, а саме:

визнано протиправними дії Павлоградського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 листопада 2016 року;

зобовязано Павлоградське об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області відновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 листопада 2016 року.

Суд першої інстанції, керуючись принципом верховенства права, вказав на те, що у спірному випадку встановлено факт порушення відповідачем конституційного права позивача на соціальний захист. Таким порушенням суд першої інстанції визначив неправомірне припинення виплати позивачу раніш призначеної пенсії. При цьому, суд першої інстанції вказав на те, що підстави, з яких припинено виплату пенсії, не узгоджуються з положеннями Закону України «Про

загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а посилання відповідача на постанову КМУ від 08.06.2016 №365 є безпідставним, оскільки постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом, у звязку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Павлоградське об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо неправомірності припинення виплати пенсії позивачу. Заявник апеляційної скарги вказує на те, що такі дії пенсійного органу узгоджуються з приписами пп.4 п.12 та п.18 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365, з огляду на скасування управлінням соціального захисту населення Павлоградської міської ради довідки внутрішньо переміщеної особи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що з 2005 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах Пенсійного Фонду України як одержувач пенсії за віком.

Згідно довідки № від 14.01.2015 позивача взято на облік, як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України (району проведення антитерористичної операції). Адреса реєстрації позивача: м. Павлоград, вул. Нова, 26/6.

У відповідності до довідки Павлоградського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 24.11.2016 №13146 ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні як внутрішньо переміщена особа та отримувала пенсію по 31.10.2016 року.

Починаючи з 01 листопада 2015 року виплата позивачу пенсії припинена.

Підставою для припинення виплати пенсії стало скасування управлінням соціального захисту населення Павлоградської міської ради довідки внутрішньо переміщеної особи №від 14.01.2015р. згідно п.3 та абз.8 ч.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», у звязку з чим соціальні виплати позивачу припинені з посиланням на приписи пп.4 п.12 та п.18 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365.

Правомірність та обґрунтованість дій УПФУ щодо припинення виплати пенсії позивачу є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду судового рішення суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст..46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (Закон №1058 IV) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Статтею 4 Закону №1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону №1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Таким чином, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом №1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Статтею 49 Закону №1058 визначено підстави припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першої цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд першої інстанції правильно вказав на те, що системний аналіз норм Закону №1058 дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону №1058.

Встановивши те, що виплата пенсії позивачу припинена не з підстав, передбачених Законом №1058, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на неправомірність таких дій відповідача. При цьому, суд правильно вказав на те, що посилання відповідача на постанову КМУ від 08.06.2016 №365 є безпідставним, оскільки постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом, у звязку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу.

Такий підхід суду першої інстанції при застосування норм права узгоджується з принципом законності відповідно до якого у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надано Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу (ч.4 ст.9 КАС України).

Крім цього, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що припинення виплати позивачу пенсії у звязку з відсутністю довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Обгрунтовуючи такий правовий висновок суд першої інстанції правильно виходив з того, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набулиправо на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, у тому числі тримання пенсії.

Отже, встановивши обставини справи, які свідчать про те, що єдиною підставою для припинення виплати пенсії позивачу стало скасування довідки внутрішньо переміщеної особи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у спірному випадку встановлено факт порушення відповідачем конституційного права позивача на соціальний захист.

Вказані висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються. В апеляційній скарзі відповідач посилається лише на положення постанови КМУ від 08.06.2016 №365, натомість, вказаним підставам для припинення виплати позивачу пенсії, як зазначено вище, судом першої інстанції надано належну правову оцінку.

З огляду на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, у зв'язку з чим підстав для його скасування, в межах доводів апеляційної скарги, не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Павлоградського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області залишити без задоволення, а постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року по справі №185/9994/16-а (провадження №2-а/185/68/17) - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

(Ухвалу у повному обсязі виготовлено 17.03.2017р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк