Справа № 752/10522/16-а
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Желтобрюх І.Л.

за участю секретаря судового засідання: Панчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу позивачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, звернулись до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просили зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та поновити виплату пенсії за віком з дати припинення у розмірах відповідно до чинного законодавства України на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивачами подано апеляційну скаргу, в якій апелянти просять скасувати постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року - скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов - задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково: постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови, якою адміністративний позов - задовольнити частково.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 перебував на обліку у відповідача та отримував пенсію за віком з 26 квітня 2007 року до 30 квітня 2015 року. ОСОБА_4 перебувала на обліку у відповідача та отримувала пенсію за віком з 03 травня 2007 року по 30 квітня 2015 року.

У подальшому позивачі виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв'язку з чим відповідач припинив виплату пенсії за віком з 30 квітня 2015 року.

07 травня 2016 року представник позивачів - ОСОБА_5 звернувся до відповідача із заявами про здійснення перерахунку та поновлення виплати раніше призначеної пенсії ОСОБА_3, ОСОБА_4.

07 червня 2016 року листами №12180/03 та №12181/09 відповідач повідомив представника позивачів про відсутність правових підстав для поновлення виплати пенсії, посилаючись на відсутність міжнародно-правової угоди між Ізраїлем та Україною щодо пенсійного забезпечення.

Вважаючи, що їх права, свободи та законні інтереси порушено, позивачі звернулись до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Так, суд першої інстанції зазначив, що відмова відповідача у здійсненні поновлення виплати пенсії позивачам у зв'язку з відсутністю договірних відносин між Україною та Ізраїлем щодо пенсійного забезпечення не ґрунтуються на положенням Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що позивачі є громадянами України і не отримують будь-яких інших пенсійних виплат.

Відповідно до п. 2.9 Постанови Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - порядок 22-1), особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно з п. 1 ч.1 ст.13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України є: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивачів до заяв про перерахунок та поновлення виплати пенсії додано копії паспортів для виїзду за кордон НОМЕР_3 виданий 18 квітня 2014 року на ім'я ОСОБА_3 та НОМЕР_4 виданий 18 квітня 2014 року на ім'я ОСОБА_4.

Судом не встановлено невідповідностей між матеріалами справи та відомостями, що містяться у копіях паспортів позивачів для виїзду за кордон.

Більш того, підставою для відмови у поновленні виплати пенсій у листах від 07 червня 2016 року №12180/03 та №12181/09 відповідач зазначив лише відсутність міжнародно-правової угоди між Ізраїлем та Україною щодо пенсійного забезпечення.

Отже, відповідачем не заперечується відповідність вимогам чинного законодавства України документів, поданих для здійснення перерахунку та поновлення виплати пенсій.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодекс адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що позивачі є громадянами України.

Щодо суті позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 положення пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 вказаними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, позивачі хоч і проживають постійно за кордоном, однак є громадянами України, а тому мають такі ж конституційні права, як й інші громадяни держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Отже, з дня набрання чинності рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 травня 2015 року №21-180а15, від 19 травня 2015 року №21-168а15, №21-2419а15 від 06 жовтня 2015 року, №21-5440а15 від 08 грудня 2015 року.

Крім зазначеного, у запереченнях на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що заяви про поновлення виплати пенсії подано не уповноваженою особою.

Згідно з п. 1.5. Порядку №22-1, заява про щодо пенсійного забезпечення подається пенсіонером особисто або його законним представником.

Так, у матеріалах справи наявні довіреності НАС 983178 та НАС 983179 від 22 квітня 2016 року, якими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уповноважили ОСОБА_5 та ОСОБА_6 представляти їх інтереси, крім іншого, в управліннях Пенсійного фонду України.

Заяви про поновлення та перерахунок пенсії від імені позивачів підписані - ОСОБА_5

Отже, матеріалами справи спростовується твердження відповідача щодо відсутності у ОСОБА_5 повноважень на звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України з відповідними заявами від імені позивачів.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо протиправності відмови Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у поновленні виплати пенсії позивачам.

Згідно з рекомендаціями, викладеними у п. 10. 3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20 травня 2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі» у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Звертаючись до суду першої інстанції з адміністративним позовом, позивачі просили зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та поновити виплату пенсії за віком з дати припинення у розмірах відповідно до чинного законодавства України на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи характер спірних правовідносин та те, що підставою для порушення прав позивачів є рішення відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог - визнання протиправними відмов Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у поновленні виплати пенсії позивачам, оформлених листами від 07 червня 2016 року №12180/03 та №12181/09.

Предметом спору у даній справі є припинення виплати пенсії позивачам, внаслідок виїзду на постійне місце проживання за кордон.

У прохальній частині адміністративного позову зазначено про поновлення виплати пенсії за віком з дати припинення.

Проте, згідно з ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, виплата пенсії позивачам припинена у грудні 2014 року.

Натомість, із заявами про поновлення виплати пенсії представник позивачів звернувся 07 травня 2016 року.

Адміністративний позов до суду першої інстанції подано представником позивачів 04 липня 2016 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що представником позивачів не подано клопотання про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням причин пропуску такого строку.

Згідно з ч. 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах від 08 грудня 2015 року № 21-5440а15, до даної категорії спорів застосовуються норми процесуального права. Встановлені ст.. 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до 03 січня 2016 року.

Так, права позивачів підлягають захисту з 04 січня 2016 року, а позовні вимоги до 03 січня 2016 року підлягають залишенню без розгляду.

З'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог: визнання протиправними відмов Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у поновленні виплати пенсії позивачам, зобов'язання Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та поновити виплату раніше призначеної пенсії з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії, які були проведені починаючи 04 січня 2016 року та виплатити нараховану пенсію. Позовні вимоги за період до 03 січня 2016 року підлягають залишенню без розгляду.

Приписами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, а постанови суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови, якою адміністративний позов - задовольнити частково.

Керуючись ст. 160, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року - задовольнити частково.

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії за період до 03 січня 2016 року - залишити без розгляду.

Визнати протиправною відмову Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у поновленні виплати пенсії ОСОБА_3, оформлену листом від 07 червня 2016 року №12180/03.

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії, які були проведені починаючи 04 січня 2016 року та виплатити нараховану пенсію.

Визнати протиправною відмову Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у поновленні виплати пенсії ОСОБА_4, оформлену листом від 07 червня 2016 року №12181/09.

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії, які були проведені починаючи 04 січня 2016 року та виплатити нараховану пенсію.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом 20 днів відповідно до ст.. 212 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 13.03.2017

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді: Н.В. Безименна,

І.Л. Желтобрюх

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Безименна Н.В.

Желтобрюх І.Л.