Справа № 462/5212/13а
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 р. Справа № 876/9265/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Кудєрової О.В.,

представника відповідача Зубович-Яворської О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі міста Львова на постанову Залізничного районного суду міста Львова від 04 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі міста Львова, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Залізничний відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова, яким просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у поновленні їй виплати раніше призначеної пенсії за віком та зобов'язати відповідача поновити їй виплату пенсії за віком з 01.01.2013 року.

Постановою Залізничного районного суду міста Львова від 04 серпня 2015 року позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що ОСОБА_2, яка з 2004 року є громадянкою Республіки Польща і на даний час проживає там постійно, до 1996 року була громадянкою України, тому має такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на отримання пенсії за віком особами, яким така пенсія була призначена до дня набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Також суд послався на рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51 даного Закону щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовано звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, яка була призначена їй з 01.12.1993 року безстроково. Крім того, суд вважає, що позивач не пропустила встановленого ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку звернення до суду з даним позовом, оскільки скерувала позовну заяву до суду 27.06.2013 року та просить суд зобов'язати відповідача поновити їй виплату пенсії з 01.01.2013 року, тобто в межах зазначеного строку.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки суд неповно з'ясував обставини справи, а також суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що «Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що заява про призначення пенсії подається заявником особисто безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), а також особа, яка звертається за пенсією, повинна пред'явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Однак ОСОБА_2 не подала відповідної заяви та необхідних документів, зокрема, документа, який підтверджує місце її проживання (реєстрації). Також відповідач зазначає, що функції з пенсійного забезпечення органи Пенсійного фонду України здійснюють лише з 01.01.1999 року, а до цього такі функції здійснювали органи соціального захисту населення. Пенсія позивачу була призначена у 1993 році Залізничним районним відділенням соціального захисту м. Львова, однак у зв'язку з її виїздом на постійне місце проживання до Республіки Польща зазначений відділ соціального захисту зняв її з обліку та припинив виплату пенсії. А при передачі діючих пенсійних справ від Залізничного районного відділення соціального захисту м. Львова до Залізничного районного відділу пенсійного фонду м. Львова пенсійна справа ОСОБА_2 була відсутня, позивач не перебуває у нього на обліку і пенсія позивачу ним не призначалась. Також відповідач вказує, що положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність після прийняття Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, а тому дані норми поширюється лише на осіб, які виїхали на постійне місце проживання після 07.10.2009 року. Крім того, на думку відповідача, позивач пропустила без поважних причин строк звернення до адміністративного суду, передбачений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова із заявою про поновлення виплати пенсії, яка була припинена в зв'язку з її виїздом на постійне місце проживання за кордон.

Листом від 28.12.2012 року № 277/Т-К-9 Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова позивача було повідомлено про відмову в поновленні виплати їй пенсії. На обґрунтування свого рішення відповідач зазначив, що пенсійне забезпечення громадян в Україні здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Згідно з нормами «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам подається заявником особисто безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Крім того, вказав, що положення п. 2 ч. 1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто від дня прийняття Конституційним Судом України відповідного рішення № 25-рп/2009, а тому таке поширюється лише на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність даної відмови відповідача, виходячи з наступного.

Як встановив суд, ОСОБА_4 в період з 29.10.1982 року до 24.12.1996 року проживала та була прописана по вул. Братів Міхновських, 34/14 у м. Львові, що підтверджується довідкою від 21.01.2008 року № 590, виданої ЛКП «Привокзальне».

Відповідно до посвідчення 02.02.1994 року № 168302, виданого Залізничним районним відділенням соціального страхування у м. Львові, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01.12.1993 року було призначено пенсію за віком безстроково.

Згідно з рішенням воєводи М. Кєльце від 08.10.1997 року ОСОБА_5 було надано дозвіл на постійне проживання в Республіці Польща.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії паспорта серії НОМЕР_1, виданого 28.05.2004 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянинкою Республіки Польща.

Також згідно з довідкою від 27.12.2007 року, виданою Установою соціального страхування обласного відділення в м. Кєльци, ОСОБА_2, яка проживає в АДРЕСА_1 немає встановленого права на пенсію від часу вказаного в документі про праценеспроможність і до часу пенсії на підставі закону про соціальне страхування і не отримує перелічених свідчень з тутешнього обласного відділення.

Водночас, як зазначено вище, до переїзду на постійне місце проживання в Республіку Польща та виходу з громадянства України, позивачу була призначена пенсія за віком безстроково.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01.01.2004 року, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Згідно з абз. 6, 11 ч. 1 ст. 7 цього Закону загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених Законом.

Відповідно до законодавчого визначення, наведеного в ст. 1 цього Закону пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

А ч. 2 ст. 45 цього Закону визначено, що пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Із змісту наведених вище норм слідує, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі протягом невизначеного періоду часу (безстроково), тому не можуть бути призначені на певний строк, а визначається лише дата, з якої особа має право на отримання пенсії. Також слід зазначити, що пенсія за віком призначається особі лише один раз і кінцевий строк, на який вона призначається, не може встановлюватись, оскільки це суперечить самому її визначенню та суті та обмежує право особи на отримання пенсії.

Колегія суддів зазначає, що такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19.03.2013 року у справі № 21-53а13. А відповідно до положень ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Водночас Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено випадки, коли виплата пенсії може зупинятись.

Так, п. п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 49 цього Закону передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Також п. 2 ч. 1 цієї статті було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

А ст. 51 цього Закону було визначено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України вищезазначених положень Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Відповідно до ст. 152 Конституції України вказані положення Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення цього рішення.

Таким чином, з 07.10.2009 року відсутня така законодавча підстава припинення виплати пенсії як проживання пенсіонера за кордоном у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Також колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 06.10.2015 року у справі № 308/108814-а, про те, що з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІУ виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Крім того, колегія суддів вважає доцільним застосувати до спірних правовідносин практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року.

В цьому рішенні Суд вказав, що у даній справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Суд дійшов висновку, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 46 зазначеної Конвенції та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що переїзд особи на постійне місце проживання за межі України не може бути правовою підставою для припинення виплати їй пенсії в Україні, яка була призначення відповідно до українського законодавства.

Також колегія суддів зазначає, що жодною нормою законодавства України не передбачено такої підстави припинення виплати раніше призначеної пенсії особі, яка вийшла з громадянства України.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2, яка на даний час є громадянкою Республіки Польща і проживає там постійно, але на час призначення пенсії була громадянкою України та набула права на пенсію за час роботи в Україні та колишньому СРСР, має таке ж право на пенсійне забезпечення, як і громадяни України, а тому обґрунтовано звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, яка була призначена їй у 1993 році безстроково.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що місце проживання позивача, а саме її проживання не на території Залізничного району м. Львова та взагалі за межами України не може бути підставою для позбавлення її права на отримання пенсії в Україні, оскільки, як правильно зазначив суд, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Також відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Посилання відповідача на ту обставину, що ним не призначалась пенсія ОСОБА_2, позивач не перебуває у нього на обліку та у нього відсутня діюча пенсійна справа позивача, оскільки не була передана від Залізничного районного відділення соціального захисту м. Львов, так як дане відділення, яке призначило позивачу пенсію у 1993 році, в зв'язку з її виїздом на постійне місце проживання до Республіки Польща зняло її з обліку та припинило виплату пенсії, колегія суддів вважає безпідставними з таких підстав.

Статтями 10, 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній на час призначення пенсії ОСОБА_2, було визначено, що пенсійне забезпечення за цим Законом провадиться органами соціального забезпечення, а пенсії призначаються районними (міськими) відділами соціального забезпечення.

Пізніше відповідно до змін, внесених до пенсійного законодавства, функції з пенсійного забезпечення, в тому числі признання, перерахунку, зупинення та поновлення виплати пенсій, були передані органам Пенсійного фонду України, однак ці органи є правонаступниками органів соціального забезпечення у зазначених правовідносинах з усіма передбаченими законодавством правами та обов'язками.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 пропустила шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом, встановлений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі в редакції чинній на час подання позовної заяви та постановлення оскаржуваної ухвали) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто відповідно до змісту наведених норм визначальною умовою початку перебігу строку звернення до суду є день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 цього Кодексу адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Як зазначено вище, Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова повідомило ОСОБА_2 про відмову в поновленні виплати їй пенсії листом від 28.12.2012 року № 277/Т-К-9, який позивач отримала у січні 2013 року.

А як вбачається з матеріалів справи, а саме з поштового конверта, ОСОБА_2 надіслала позовну заяву на адресу Залізничного районного суду міста Львова 27.06.2013 року, тобто в межах зазначеного вище строку звернення до адміністративного суду

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі міста Львова залишити без задоволення.

Постанову Залізничного районного суду міста Львова від 04 серпня 2015 року у справі № 462/5212/13-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі міста Львова, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Залізничний відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Ухвала складена в повному обсязі 13.03.2017 року