Справа № 826/15480/16
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

15 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

Суддів: Глущенко Я.Б.,

Шелест С.Б.,

за участю секретаря судового засідання Понсе Кашоіди О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Громадянина Сомалі ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Сомалі ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Сомалі ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якій просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 412-16 від 12.08.2016 року про відмову у визнанні громадянина Сомалі ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача повторно розглянути звернення позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сомалі, народився в м. Магадішо, неодружений, за національністю шихал, за віросповіданням - іслам, без освіти.

Згідно відомостей анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач 01.08.2014 року залишив країну громадянської приналежності та 10.10.2014 року автомобільним транспортом з території Російської Федерації нелегально перетнув кордон України.

До Управління у справах біженців ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві позивач звернувся 16.12.2014 року, із заявою - анкетою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту № 237.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально, до органів міграційної служби України звернувся вперше, до органів міграційних служб інших країн не звертався.

В обґрунтування вимог заяви посилається на те, що з причин обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з боку терористичного угрупування «Аль-Шабааб», а також через загальнопоширене насильство в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини був вимушений покинути країну походження - Сомалі та шукати захисту в Україні.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві, за результатами проведеної перевірки заяви пошукача, встановлено, що заявник вже перебуває у процедурі вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в ГУ ДМС у Вінницькій області.

У зв'язку із наведеним Головним управлінням ДМС у м. Києві винесено наказ № 4 від 05.01.2015 року, яким відмовлено в оформленні документів Громадянину Сомалі ОСОБА_4 для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. У висновку від 05.01.2015 року було зазначено, що заявник вже перебуває в процедурі вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, що підтверджувалось листом від 30.12.2014 року № 15638 Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, а відтак на цій підставі позивачу було відмовлено в оформленні документів.

За результатами судового оскарження вказаного наказу ГУ ДМС у м. Києві, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 року у справі № 826/7492/15 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2015 р. та ухвалено нову, якою адміністративний позов Громадянина Сомалі ОСОБА_4 задоволено, а саме :

- визнано неправомірним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві № 4 від 05 січня 2015 року про відмову громадянинові Сомалі ОСОБА_4 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

- зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Вказана постанова суду набрала законної сили 08.12.2015 року.

Відповідно до змісту постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 року у справі № 826/7492/15, Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві заява громадянина Сомалі ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по суті не розглядалась, а скасованим наказом Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві № 4 від 05 січня 2015 року відмовлено у прийнятті заяви з формальних підстав.

У зв'язку із винесенням вказаної постанови суду розгляд заяви Громадянина Сомалі ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту продовжено.

За результатами розгляду заяви позивача, Державною міграційною службою України винесено рішення № 412-16 від 12.08.2016, яким відмовлено громадянину Сомалі ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено повідомлення від 09.09.2016 року № 203.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.11 року №3671-VI, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.84р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.87р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.51р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.04р. № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як свідчать обставини справи, у своїй заяві до Управління Державної міграційної служби України в місті Києві області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник зазначив, що виїхав з Сомалі з причин побоювань стати жертвою переслідувань з боку терористичного угрупування «Аль-Шабааб», а також через загальнопоширене насильство в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

З протоколів співбесід вбачається, що позивач побоюється переслідувань з боку терористичного угрупування «Аль-Шабааб», оскільки такі здійснили напад на ферму, де він працював, однак в поясненнях від 01.06.2016 року позивач зазначає, що напад на ферму здійснило терористичне угрупування «Хабарі-гідір», що на переконання суду свідчить про суперечливість пояснень позивача.

Відповідачем встановлено і ряд інших неточностей у інформації поданій пошукачем, зокрема щодо місця народження, шляху прямування із країни походження о України, щодо складу сім'ї, та її членів, зокрема щодо смерті батька та кількості братів, а також щодо фактичного місця проживання в Україні.

Під час співбесід позивачем зазначалось, що він належить до клану «Шехаль», який відповідно до інформації у відкритих інтернет джерел є найбільш впливовим не лише в місті проживання пошукача, а й у інших центральних регіонах країни походження, що також викликає сумніви про реальність нападу на ферму де мешкав позивач разом із сім'єю.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що громадянин Сомалі ОСОБА_4 не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, яке визначене в Конвенції про статус біженців 1951 року та в Протоколі щодо статусу біженців 1967 року, де чітко передбачено, що особа повинна потребувати захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що побоювання, які виникли у заявника мають суто суб'єктивний характер і не підтверджені жодними документальними доказами, заявник також не має доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо його слів.

Зі змісту протоколів співбесіди вбачається, що у позивача відсутні документальні підтвердження того, що останній підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні. Також, позивач зазначав, що дозволу на виїзд із Сомалі він не мав, із Сомалі виїхав 01.08.2014 року до Ефіопії, з Ефіопії виїхав до Російської Федерації на підставі візи. До державних органів з приводу отримання притулку у зазначених країнах не звертався. Також позивач зазначив, що із Російської Федерації він прибув до України автомобільним транспортом нелегально, однак йому не було відомо що він їде до України, так як йому пообіцяли що відвезуть у Європу.

Згідно частини 22 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» «третя безпечна країна» - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач перебував у третій безпечній країні та мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання.

На співбесідах позивач зазначав, що хотів потрапити до будь-якої країни в Європі, а коли потрапив в Україну, то навіть не знав, що це за країна. На співбесідах позивач повідомив про те, що на території України не працює, живе на допомогу від благодійної організації «Благодійний фонд «Рокада», а на запитання чи бажає працювати в Україні сказав, що не може, оскільки не знає мови. Також, позивач зазначив, що мову вчити йому важко.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції вірно вказав, що останній звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виключно з метою уникнення примусового повернення та легалізації на території України.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем не надано документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно нього, зокрема з боку угрупування Аль-Шабааб, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З наданих підчас співбесід, пояснень всі члени сім'ї позивача залишились у Сомалі, однак жодних побоювань щодо їх безпеки у позивача немає.

Таким чином, виходячи з аналізу обставин справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного його проживання наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Позивач не обґрунтував існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби обґрунтовано встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за релігійною ознакою.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Сомалі ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Я.Б.Глущенко

С.Б.Шелест

(Повний текст ухвали складений 15 березня 2017 року).

Головуючий суддя Кузьмишина О.М.

Судді: Шелест С.Б.

Глущенко Я.Б.