Справа № 821/228/17
Суддя: Кузьменко Н.А.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 р.м. ХерсонСправа № 821/228/17
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кузьменко Н.А.

при секретарі - Рябчич А.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Чєботаєвої І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

06 лютого 2017 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Херсонської обласної ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, а саме:

- визнати незаконним та скасувати рішення комісії Херсонської обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих від 22.12.2016 року №1;

- прийняти постанову, якою визнати ОСОБА_1 репресованою на підставі наданих нею документів;

- зобов'язати комісію Херсонської обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих видати ОСОБА_1 відповідний документ про те, що вона є репресованою та поновити її базу даних для отримання передбачених законодавством України пільг.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, позивач зазначила, що рішенням №1 від 22 грудня 2016 року комісія Херсонської обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих відмовила у визнанні ОСОБА_1 репресованою. В своєму рішенні комісія послалась на ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», відповідно до якої дія цього Закону поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, а також комісія зазначила, що відповідно з довідкою Державного архіву Львівської області від 26 липня 2006 року ОСОБА_1 за межі колишнього Радянського Союзу переміщено не було. Позивач вважає, що на неї розповсюджується дія статті 9 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Згідно з листом прокуратури Львівської області №09/1/1-28-05 від 05.04.2005 року позивача повідомлено, що вона належить до категорії «переселенців», оскільки була насильно переселена. З наведеного позивач робить висновок про наявність підстав для постановлення судового рішення про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в адміністративному позові.

Відповідач 01 березня 2017 року подав до суду письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнає з таких підстав. У статтях 1,3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» наведений перелік категорій громадян, які є реабілітованими. Однак до вказаного переліку не входять особи, які були примусово виселені (депортовані) на підставі актів про переселення на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки з території Польщі. Із довідки Державного архіву Львівської області №Д-5708-02/п від 06.06.2002 року вбачається, що родина у складі ОСОБА_4 - 1908 р.н., ОСОБА_5 - 1909 р.н., ОСОБА_6 - 1936 р.н., ОСОБА_7 - 1939 р.н., ОСОБА_1 - 194 р.н. у 1945 році була переселена у Дрогобицьку область з села Кописно Перемишльського повіту Жешівського воєводства Польща. Нормативно-правова база стосовно депортованих, примусово переселених з території Польщі в 1944-1951 роках осіб в Україні відсутня, проте з 01 січня 2004 року виселеним українцям замість статусу депортованих Верховною Радою України надано статус учасників-ветеранів війни, яким передбачено окремі пільги відповідно до п.11 ст.9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позивач має відповідний статус на підставі протоколу від 12 лютого 2004 року засідання комісії управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Комсомольської районної у місті Херсоні ради по розгляду питань, пов'язаних з встановленням статусу учасників війни згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Все це, на думку відповідача, є підставами для відмови в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засідання при позову заперечувала, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях.

Розглянувши надані сторонами документи, заслухавши позивача та представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, судом встановлено наступне.

Рішенням Херсонської обласної ради 49 сесії 5 скликання «Про утворення комісії Херсонської обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих» №1427 від 02.09.2010 року, на підставі ст.43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.9 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» утворено комісію Херсонської обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих та затверджено її персональний склад.

Рішенням Херсонської обласної ради 5 сесії 7 скликання «Про новий склад комісії Херсонської обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих» №155 від 10.06.2016 року затверджено новий персональний склад комісії Херсонської обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих та визнано таким, що втратив чинність п.2 рішення «Про утворення комісії Херсонської обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих» №1427 від 02.09.2010 року.

16 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до комісії Херсонської обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих з заявою про перегляд рішення комісії №2 від 22 вересня 2010 року. В заві позивач вказала, що під час винесення комісією рішення№2 від 22.09.2010 року було допущено помилкове трактування норм Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», як наслідок на неї не розповсюдили дію статті 9 Закону. До заяви позивач додала архівну довідку Державного архіву Львівської області №Д-5708-02/п від 06.06.2002 року; відповідь прокуратури Львівської області від 05 квітня 2005 року; рішення Комсомольського районного суду міста Херсона від 17 лютого 2009 року; постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2010 року.

У відповідь комісія з питань поновлення прав реабілітованих Херсонської обласної ради рішенням «Про розгляд звернення ОСОБА_1 щодо визнання особи репресованою» №1 від 22 грудня 2016 року вирішила погодитись з рішенням комісії №2 від 22 вересня 210 року та відмовити у визнанні громадянки ОСОБА_1 репресованою.

Спірне рішення мотивоване тим, що згідно довідки Державного архіву Львівської області ОСОБА_1 за межі колишнього Радянського Союзу не було переміщено.

Відмова ґрунтується на ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та Положенні «Про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих» (затверджена постановою КМ УРСР №48 від 24.06.1991 року).

Позивач не погоджується з таким висновком відповідача та стверджує, що на неї в повній мірі розповсюджується дія ст.9 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», оскільки відповідно до довідки Державного архіву Львівської області №Д-5708-02/п від 06.06.2002 року вбачається, що родина у складі ОСОБА_4 - 1908 р.н., ОСОБА_5 - 1909 р.н., ОСОБА_6 - 1936 р.н., ОСОБА_7 - 1939 р.н., ОСОБА_1 - 194 р.н. у 1945 році була переселена у Дрогобицьку область з села Кописно Перемишльського повіту Жешівського воєводства Польща.

Позивач вважає, що вона є репресованою особою, її статус репресованої встановлено спеціальним законодавством, а дії відповідача є неправомірними, вчиненими в супереч вимогам законодавства, через невідповідність висновків комісії з питань поновлення прав реабілітованих Херсонської обласної ради фактичним обставинам справи.

При вирішенні справи по суті суд виходить з наступних приписів законодавства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Преамбула до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» визначає, що після 1917 року, в період громадянської війни і наступні десятиріччя на землі України пролилося багато крові. Мільйони безвинних людей на підставі антигуманних і антидемократичних законів та внаслідок прямого беззаконня і свавілля зазнали переслідувань за свою політичну діяльність, висловлювання та релігійні переконання. Особливо тяжкою спадщиною минулого є масові репресії, які чинились сталінським режимом та його провідниками в республіці. При судових і позасудових розправах грубо нехтувались норми Конституції, покликані охороняти права і свободи громадян, елементарні норми судочинства.

Відмічаючи, що частину осіб, репресованих у 30 - 40-х і на початку 50-х років, уже поновлено в правах на підставі законодавства Союзу РСР, Верховна Рада України вважає, що реабілітація жертв політичних репресій повинна охоплювати увесь період після 1917 року до моменту набрання чинності цим Законом і поширюватись на осіб, необгрунтовано засуджених за цей час судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Верховна Рада України засуджує репресії і відмежовується від терористичних методів керівництва суспільством, висловлює співчуття жертвам необгрунтованих репресій, їх рідним і близьким, проголошує намір неухильно добиватись відновлення справедливості, усунення наслідків свавілля і порушень громадянських прав, прагне забезпечити посильну на цей час компенсацію матеріальної і моральної шкоди, заподіяної незаконними репресіями, реабілітованим та їх сім'ям, та гарантує народу України, що подібне ніколи не повториться, що права людини і законність будуть свято додержуватись.

Цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим.

Вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необгрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР";

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров'ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необгрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру (ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»).

Позивач не була переміщена за межі колишнього Радянського Союзу, навпаки в 1945 році її та її родину було переміщено саме та територію Радянського Союзу з Республіки Польща.

Реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями (ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»).

Позивач не підпадає під дію даної статті, оскільки вона та її сім'я стали жертвами відповідних дій з боку Республіки Польща по переселенню з села Кописно Перемишльського повіту Жешівського воєводства Польщі до Дрогобицької області Української РСР, за наслідками яких родина ОСОБА_1 в тому числі ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1) змушені були залишити господарське майно: житловий будинок - 120 кв.м., сарай - 40 кв.м., орну землю площею 2 га, на загальну суму 2960 карбованців (за цінами 1945 року).

Вирішення питань, пов'язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону, покласти на обласні, міські і районні Ради народних депутатів. З цією метою Радам народних депутатів утворити штатні комісії, положення про які затверджується Кабінетом Міністрів України.

За дорученням цих комісій органи внутрішніх справ встановлюють факти безпідставності заслання і вислання, направлення на спецпоселення, а також конфіскації і вилучення майна у зв'язку з необгрунтованими репресіями і матеріали перевірки надсилають комісіям (ст.9 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»).

В даній нормі законодавець закріпив обов'язок комісій обласних, міських, районних Рад народних депутатів вирішувати питання пов'язані з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону. Тобто вирішальним елементом для застосування статті 9 цього Закону є попередня реабілітація громадянина відповідно до приписів Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», якщо ж такої реабілітації не відбулось то і застосування вимог статті 9 є передчасним.

З огляду на вищевикладене, суд звертає увагу позивача на ті обставини, що 09 вересня 1944 року укладена Угода між Урядом Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР.

У статті 3 Угоди від 9 вересня 1944 року між Польським комітетом національного визволення та Урядом УРСР щодо переселення польських громадян з території Української Радянської Соціалістичної Республіки та українських громадян з території Польщі (Ukad pomidzy Polskim Komitetem Wyzwolenia Narodowego a Rzdem Ukraiskiej Socjalistycznej Republiki Rad dotyczcy ewakuacji obywateli polskich z terytorium U.S.R.R. і ludnoci і ukraiskiej z terytorium Polski) (відповідна Республіканська угода), у частині, що стосується справи, зазначається таке:

"2. Особам, що переселяються, дозволено брати із собою одяг, взуття, білизну, постільні речі, продукти, предмети побутового призначення, комплект сільськогосподарського інвентарю та супровідних предметів, а також інші предмети домашнього та сільського господарства загальною вагою до 2 метричних тонн на сім'ю, а також будь-яку рогату худобу та птицю фермерського господарства, що вивозиться.

3. Особи, які мають спеціалізовану кваліфікацію, такі як кваліфіковані робітники, ремісники, лікарі, артисти і вчені, мають право брати із собою предмети, необхідні для ведення ними своєї професійної діяльності.

4. При переселенні заборонено брати із собою:

a) готівку, банкноти, золоті та срібні монети будь-якого зразка, за винятком польських банкнот у сумі, що не перевищує 1000 злотих на одну особу, або радянської валюти в сумі, що не перевищує 1000 карбованців на одну особу;

b) золото і платину у вигляді сплаву, порошку, брухту;

c) дорогоцінне каміння в необробленому вигляді;

d) витвори мистецтва та предмети антикваріату, у кожному випадку, коли вони складають колекцію, і навіть тоді, коли це окремі предмети; за винятком випадків, коли вони є фамільною власністю осіб, які переселяються;

e) вогнепальну зброю (за винятком мисливських рушниць) та військове спорядження;

f) фотографії (окрім особистих фотографій), карти (навігаційні та географічні);

g) автомобілі та мотоцикли;

h) меблі - ані залізничним, ані автомобільним транспортом - через транспортні проблеми, спричинені війною. ...

6. Вартість рухомого майна, покинутого при переселенні, а також вартість нерухомого майна має бути повернута особам, що переселяються, на підставі страхової оцінки такої вартості, відповідно до чинних законів Польської держави та Української Радянської Соціалістичної Республіки. За відсутності такої страхової оцінки вартість рухомого й нерухомого майна має оцінюватися повноважними особами та представниками Сторін. Договірні сторони зобов'язуються забезпечити надання в першочерговому порядку переселеним особам для їхнього проживання міських і сільських будинків, звільнених внаслідок переселення".

21 липня 1952 року Уряд Республіки Польща та Уряди СРСР, УРСР, Білоруської Радянської Соціалістичної Республіки та Литовської Радянської Соціалістичної Республіки уклали угоду щодо взаємопогашення рахунків, пов'язаних з переселенням груп осіб та делімітацією польсько-радянського державного кордону (Umowa midzy Rzdem Rzeczypospolitej Polskiej, z jednej strony і Rzdem Zwizku Socjalistycznych Radzieckich, Rzdem Ukraiskiej Socjalistycznej Republiki Radzieckiej, Biaoruskiej Socjalistycznej Republiki Radzieckiej і Rzdem Litewskiej Socjalistycznej Republiki Radzieckiej, z drugiej strony, о wzajemnych rozliczeniach, wynikych w zwizku z ewakuacj ludnoci і delimitacj polsko-radzieckiej granicy pastwowej) (Угода 1952 року).

З 29 квітня 1985 року по 1 січня 1998 року питання, пов'язані з управлінням земельними ресурсами, що перебували в розпорядженні Державної скарбниці та муніципалітетів, регулювалися положеннями Закону від 29 квітня 1985 року про господарське управління земельними ресурсами та їх відчуження (земельно-адміністративний Закон 1985 року).

У статті 81 цього закону йшлося про право на компенсацію за майно, покинуте на "територіях Забужжя". У редакції закону, яка була чинною з 10 жовтня 1994 року по 31 грудня 1997 року, це положення у відповідній частині було сформульовано таким чином:

"1. Особи, які, у зв'язку з війною, яка розпочалася в 1939 році, покинули нерухоме майно на територіях, що тепер не належать до Польської держави, і які, з огляду на укладені Польщею міжнародні договори, мають одержати еквівалентну компенсацію за покинуте за кордоном майно, повинні одержати відшкодування вартості покинутої ними нерухомості за рахунок грошового внеску за право довічного користування землею або сплати певної суми за ділянку для забудови та розташовані на ній будівлі, споруди чи приміщення.

4. У випадку смерті власника покинутої за кордоном нерухомості, право на майнову компенсацію, згадане в підпункті 1, має переходити в солідарному порядку всім його спадкоємцям за законом або тій особі [спадкоємцю], яка вказана цими особами, що мають таке право.

5. Компенсаційне повернення вартості покинутої за кордоном нерухомості, про яку йдеться в підпункті 1, має здійснюватися на підставі відповідної заяви, поданої особою, яка має таке право..."

1 січня 1998 року земельно-адміністративний Закон 1985 року було скасовано, натомість набрав чинності Закон від 21 серпня 1997 року (Ustawa o gospodarce nieruchomociami) (земельно-адміністративний Закон 1997 року).

Зобов'язання щодо компенсацій репатрійованим особам, викладені в статті 212 5, сформульовані так само, як і положення статті 81 скасованого Закону 1985 року. У відповідних положеннях статті 212 зазначено таке:

"1. Особи, які, у зв'язку з війною, яка розпочалася в 1939 році, покинули нерухоме майно на територіях, що тепер не належать до Польської держави, і які, з огляду на укладені Польщею міжнародні договори, мають одержати еквівалентну компенсацію за покинуте за кордоном майно, повинні одержати відшкодування вартості покинутої ними нерухомості за рахунок грошового внеску за право довічного користування землею або сплати певної суми за ділянку для забудови та розташовані на ній державні будівлі чи приміщення.

2. Якщо вартість покинутого [за кордоном] нерухомого майна перевищує вартість нерухомого майна, придбаного шляхом еквівалентної компенсації, про яку йдеться в підпункті 1, заборгована сума може бути компенсована за рахунок грошових внесків за право довічного користування або за рахунок сплати певної суми за ділянку землі чи будинок, призначений для комерційних цілей або для використання його як студії, центру відпочинку чи гаража, або за земельну ділянку, призначену для будь-якої із зазначених вище цілей.

4. Компенсаційне повернення вартості нерухомого майна, про яке йдеться в підпункті 1, має здійснюватися на користь власника цього майна чи особи, вказаної ним як свого спадкоємця за законом.

5. У випадку смерті власника покинутої за кордоном нерухомості право на майнову компенсацію, згадане в підпункті 1, має переходити в солідарному порядку всім його спадкоємцям або тій особі [спадкоємцю], яка вказана цими особами, що мають таке право".

Разом з тим у статті 213 сказано:

"Статті 204 - 212 цього закону не застосовуються до сільськогосподарських майнових ресурсів, які перебувають у розпорядженні Державної скарбниці, якщо інше не передбачено положеннями, які регулюють управління цими ресурсами".

5 липня 2002 року омбудсмен порушив питання конституційності статей пункту 1 статті 212 і статті 213 земельно-адміністративного Закону 1997 року в Конституційному суді.

Відповідні факти встановлені судовим рішення Європейського суду з прав людини в справі "Броньовський проти Польщі" (Заява N 31443/96), яке відповідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнано джерелом права.

Таким чином, саме польське законодавство забезпечить захист прав та інтересів позивача, оскільки саме в результаті дій Республіки Польща зазнала утиску та страждань ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1) та її родина.

Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України.

Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...".

Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Позивач належними доказами не підтвердив правомірність своїх вимог, натомість наявні в матеріалах справи докази дають суду підстав для висновку про правомірність дій відповідача.

На підставі вимог частини 3 статті 160 КАС України, в судовому засіданні 14 березня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 9, 14, 71, 86, 94, 158 - 163 КАС України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Херсонської обласної ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Херсонський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови виготовлено та підписано суддею 17 березня 2017 року.

Суддя Кузьменко Н.А.

кат. 2