Справа № 332/323/17
Суддя: Федоренко О. І.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/323/17
Провадження № 2-а/332/18/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017 м.Запоріжжя

Заводський районний суд міста Запоріжжя у складі:

Головуючого судді: Федоренка О.І.;

при секретарі: Євдокимовій М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними та зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що 27.1.2016 року йому встановлений статус інваліда ІІІ групи, внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язку військової службу в країні, де велися бойові дії.

26 лютого 2016 року він звернувся до Куйбишевського та Розівського ОРВК Запорізької області Міністерства оборони України з заявою про направлення до МО України його особистих документів для прийняття рішення щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги згідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у відповідності до Постанови Кабінету міністрів України № 925 від 25.12.2013 грудня в розмірі

150-кратного прожиткового мінімуму.

23 травня 2016 року витягом з протоколу № 36 від 20.5.2016 року засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги МО України позивачеві відмовлено з підстав відсутності документів, що свідчать про причину та обставини поранення.

Просить суд визнати протиправними дії МО України, щодо невиплати йому одноразової грошової допомоги за інвалідністю та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому одноразову допомогу за інвалідністю в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, що становить 206700 грн., а також судові витрати - витрати на правову допомогу в розмірі 1600 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та, з посиланням на викладені в позові доводи та обґрунтування, просить позов задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначивши, що позивачеві не відмовлено в нарахуванні та виплаті допомоги, а його документи повернуті на доопрацювання, окрім того, просить застосувати строк позовної давності, оскільки про рішення комісії позивач був повідомлений в травні 2016 року, а звернення до суду відбулося в січні 2017 року, тобто з пропущенням шестимісячного строку, встановленого ст.99 КАС України.

Вислухавши пояснення, перевіривши матеріали справи суд встановив певні юридичні факти та відповідні до них правовідносини.

Згідно ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Про порушення своїх прав позивачеві стало відомо в травні 2016 року, шестимісячний строк звернення до суду сплив в листопаді 2016 року, звернення відбулося в січні 2017 року. Тобто за змістом ст.99 КАС України, позивачем пропущений строк звернення, разом з тим в позовній заяві позивач зазначив, що не володіє необхідними юридичними знаннями, самостійно не може брати участь в судових засіданнях представляти свої інтереси в суді, тому був змушений звернутися за правовою допомогою. Згідно договору про надання юридичних послуг № 481 (а.с.16), звернення позивача за юридичною допомогою відбулося 25 січня 2017 року, позовна заява направлена до суду 27 січня 2017 року (а.с.22).
Оцінивши в сукупності повідомлені позивачем обставини та надані ним докази, суд дійшов висновку про можливість визнання поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду із цим позовом.
Згідно ч.1 ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.
Правовим наслідком визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду є можливість розгляду та вирішення справи з прийняттям рішення по суті позовних вимог.
Щодо суті позовних вимог суд вважає наступне.
Як встановлено у судовому засіданні, позивач проходив строкову військову службу в Збройних силах СРСР з 15.10.1985 року по 10.12.1987 року; приймав участь у бойових діях (Демократична Республіка Афганістан) з 10.02.1986 року по 10.12.1987 року, у складі військової частини п/п НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком (а.с.6,8).

Згідно виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 27.1.2016 року позивачеві встановлена третя група інвалідності внаслідок поранення (контузії), та захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Інвалідність встановлена до 27.1.2018 року (а.с.10).

Згідно висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 45 від 19.10.2015 року давність рубців на голові, шиї, тулубі, верхніх та нижніх кінцівках позивача становить не менш 15 років, не виключає можливість їх утворювання в наслідок поранень, що могли бути спричинені під час участі в бойових діях у 1986 році в ДРА (а.с.12).

Згідно витягу з протоколу засідання ЦВЛК МО України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 3948 від 22.10.2015 року, поранення, МВТ, ЗЧМТ-контузія головного мозку і захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (ДРА) (а.с.13).

Згідно ст.41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно п.4 ч.2 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Частиною другою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з буквального тлумачення статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" суд дійшов висновку, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Такого правового висновку у справах з аналогічних правовідносин дійшов Верховний Суд України (постанови від 18.11.2014 року справа № 21-446а14; від 21.04.2015 року, справа№21-135а15).

Відповідно до ст.244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно висновку МСЕК (а.с.10), захворювання позивача пов`язане з виконанням обов`язку військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії; інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби.

Згідно ч.1 ст.16Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно п."б" ч.1 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" розмір грошової допомоги дорівнює 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (пп. 4 п.2 ст.16 цього Закону).

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначений Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.15р. №975.

Пунктом 6 Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IІI групи.

26.2.2016 року позивач звернувся до військового комісару Куйбишевського та Розівського ОРВК Запорізької області із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із отриманням інвалідності ІІІ групи (а.с.14).

Витягом з протоколу № 36 від 20.5.2016 року засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги МО України позивачеві повернуті на доопрацювання його документи з підстав відсутності документів, що свідчать про причину та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження (а.с.15). Згідно ч.1 ст.164 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Згідно вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частина 2 статті 71 КАС Україні передбачає при розгляді справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкту владних повноважень обов`язок саме відповідача щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності. Який у відповідності до ч.4 вказаної Статті повинен надати суду всі наявні у нього документи чи матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Аналізуючи в системному зв`язку вищенаведені норми, суд приходить до висновку, що призначення та виплата одноразової грошової допомоги ніяким чином не повинні залежати від волі відповідача, оскільки відповідне право на одержання такої допомоги виникає на підставі і виключно Закону, за наявності факту одержання інвалідності військовослужбовцем при виконанні ним обов`язків військової служби.

Згідно посвідчення, виданого 29.1.2016 року позивач є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с.9).

На відповідача лише покладено обов`язок як органу виконавчої влади забезпечити нарахування допомоги та організувати її виплату особі. Виключення становлять перелічені в ст. 164 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" обставини за наявності яких (обов`язково на момент призначення або виплати допомоги) допомога не виплачується, кожна з таких обставин становить окремий склад злочину (кримінального правопорушення) або адміністративного проступку.

Стаття ст.62 Конституції України визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, допоки її вину не буде доведено у законному порядку.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відтак, відповідач позбавлений повноважень підміняти судові органи, та в своїх інтересах, з метою порушення майнових прав позивача, вирішувати питання доведеності вини та не виплачувати гарантовану державою грошову допомогу.

Єдиним належним та допустимим доказом вчинення особою діянь, перелічених в ст. 164 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",

що виключають виплату допомоги, є вирок суду, або постанова про накладення адміністративного стягнення, якими встановлено вину особи, та які вступили в законну силу.

В адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача (ч.2 ст.71 КАСУ).

Разом з тим, у даній справі, відповідачем не доведено наявності підстав, які б зумовлювали правомірність його дій, так само і не доведено протиправності дій позивача.

У відповідності до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм призначення та виплати одноразової грошової допомоги встановлено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975. Згідно п.6 Постанови одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності III групи.
Відповідно до п.3 Порядку, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як свідчать обставини справи, ІІІ група інвалідності встановлена позивачу з 27.1.2016 року (а/с 10).

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач набув право на одноразову грошову допомогу у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності з 27.1.2016 року і приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані й підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення судових витрат - витрат на правову допомогу.

Згідно ст.ст.87,90 КАС України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що 25.1.2017 року між позивачем та адвокатом ОСОБА_2 був укладений договір про надання юридичних послуг № 481 (а.с.16). Згідно п.3.1 Договору вартість послуг за цим договором складає суму, передбачену Додатковою угодою.

До Договору додані: акт прийняття грошових коштів за виконання юридичних послуг в сумі 1600 грн.(а.с.19), розрахунок витрат на правову допомогу в розмірі 1600 грн.(а.с.20) та квитанції до ПКО від 25 та 26 січня 2017 року на суму 1600 грн.(а.с.21).

Суд приймає надані докази як належні і приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати - витрати на правову допомогу, оскільки вони не виходять за розмір компенсації витрат на правову допомогу, встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, на думку Суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти таке, що призводить до потрібних результатів, наслідків, що дають найбільший ефект та виключають повторні звернення громадянина-інваліда війни до суду щодо поновлення порушених прав, які підлягають захисту у цій справі. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно абз.10 п.9 Рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року №3 рп/2003, суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Керуючись ст.ст.19,62 Конституції України, ст.41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" ст.16,164 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", ст.ст.2,8,11,69-71,87,90,94,99,100,158-164,186,244-2 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не прийняття рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, у розмірі 150 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 одноразову грошову допомогу, у зв`язку із встановленням інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та ст.ст. 16-16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності - 27.1.2016 року.

Стягнути з Міністерство оборони України на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, витрати на правову допомогу в розмірі 1600 грн.

Апеляційна скарга подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Заводський районний суд міста Запоріжжя протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Суддя О.І. Федоренко