Справа № 214/5344/16-а (2-а/214/169/16)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2017-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 березня 2017 рокусправа № 214/5344/16-а (2-а/214/169/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Чабаненко С.В. Прокопчук Т.С.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в м.Кривому Розі Департаменту патрульної поліції на постанову Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 28 жовтня 2016 року по справі №214/5344/16-а (2-а/214/169/16) за позовом ОСОБА_1 до Інспектора роти №3 батальйону №2 Управління патрульної поліції в м.Кривому Розі Дніпропетровської області рядового поліції Міроненкова Артема Ігоровича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати неправомірними дії інспектора роти № 3 батальйону № 2 УПП в м. Кривому Розі Міроненкова А.І. по розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу, без роз'яснення процесуальних прав, за відсутності доказів вчинення адміністративного проступку та можливості скористатись послугами адвоката. Позивач також просила суд скасувати постанову від 15.09.2016 року серії ДР № 136611 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення як таку, що не відповідає вимогам статті 283 зазначеного Кодексу.

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволений.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції в місті Кривому Розі подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити у задоволенні адміністративного позову. Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, розглянувши адміністративний позов, порушив правила територіальної підсудності. Крім того, висновки суду про протиправність спірної постанови не відповідають обставинам справи та спростовуються наявними у справі доказами, у тому числі, на носії відеоінформації, який досліджувався при розгляді адміністративного позову.

У поданих до апеляційного суду письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити оскаржену постанову суду першої інстанції без змін, зважаючи на відсутність доказів скоєння адміністративного правопорушення.

Апелянт в апеляційній скарзі та позивач у письмових запереченнях на апеляційну скаргу просили здійснювати апеляційний розгляд справи без їх участі.

Справа розглянута у відповідності до приписів частини 1 статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ДР № 136611 від 15 вересня 2016 року, прийнятою інспектором патрульної поліції третьої роти другого батальйону Управління патрульної поліції в м. Кривому Розі Міроненковим А.І. до гр. ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.6, 19а). 15 вересня 2016 року о 08.30 год. ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом Opel Vectra, номерний знак НОМЕР_1, рухаючись на перехресті вул. Лермонтова - пров. Пулковський у м. Кривому Розі, виконала поворот ліворуч під час вимкнутого сигналу додаткової секції світлофору, чим порушила вимоги п.8.7.3 «з» Правил дорожнього руху.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції вказав на відсутність доказів вчинення позивачем зазначеного правопорушення, що унеможливлює встановлення наявності події та винність позивача.

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції таким, що не відповідає обставинам справи, який спростовується наявними у справі належними та допустимими доказами.

Так, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (частина 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування (частина 1 статі 70 Кодексу адміністративного судочинства України). Речовими доказами є предмети матеріального світу, що містять інформацію про обставини, які мають значення для справи. Речовими доказами є також магнітні, електронні та інші носії інформації, що містять аудіовізуальну інформацію про обставини, що мають значення для справи (частина 1 статі 80 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, на виконання приписів частини 4 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, до суду першої інстанції наданий відеозапис з портативного відеореєстратора, який використовується поліцейськими на підставі статті 40 Закону України «Про Національну поліцію». Зазначений відеозапис, який досліджений колегією суддів, містить фіксацію зупинки інспектором патрульної поліції - відповідачем по справі, ОСОБА_1 з метою з'ясування причини проїзду нею на заборонений сигнал світлофору. На питання інспектора Чеботова Т.В. пояснила, що вона поспішає до школи, порушення скоїла вперше і просила обмежитись попередженням. Від надання письмових пояснень відмовилась, скориставшись правом, передбаченим статтею 63 Конституції України. Після роз'яснення інспектором її процесуальних прав, у тому числі, права на оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, повідомила про відсутність підстав для оскарження, не заперечуючи обставину скоєння правопорушення, та висловила намір сплатити штраф.

Враховуючи те, що зазначений відеозапис містить інформацію про обставини події, підтверджує скоєння адміністративного правопорушення - проїзд на заборонений сигнал світлофору, що визнано позивачем 15 вересня 2016 року під час надання усних пояснень, тобто безпосередньо після її зупинки інспекторами поліції, він має розглядатись судом як речовий доказ і оцінюватись у визначений процесуальним законом спосіб. На думку колегії суддів, зазначений речовий доказ відповідає критеріям належності та допустимості, оскільки одержаний з дотриманням закону та, як зазначалось вище, містить інформацію про обставини, які мають значення для справи.

Доводи позивача, з якими погодився суд першої інстанції, про те, що інспектор поліції не надав можливості скористатися у повному обсязі правами, передбаченими статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, спростовуються зазначеним вище відеозаписом. Під час бесіди про обставини події та подальшого складання спірної постанови позивач не висловлювала бажання запросити адвоката, не заперечувала проти притягнення її до адміністративної відповідальності, не спростовувала факту порушення нею Правил дорожнього руху, не висловила, у тому числі письмово, свою незгоду із діями інспекторів поліції.

Позивач, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015, також стверджує, що відповідач не мав права приймати постанову про притягнення до адміністративної відповідальності на місці вчинення правопорушення, зважаючи на те, що статтею 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, і ці поняття не є тотожними.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини дано офіційне тлумачення положенню частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення». В аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проте, з 08 серпня 2015 року (тобто після ухвалення Конституційним Судом України вказаного вище Рішення) набрав чинності Закон України № 596-УІІІ від 14.07.2015 року, яким внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цими змінами законодавець наділив органи Національної поліції правом розглядати справи про адміністративні правопорушення, у тому числі, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв (стаття 222 КУпАП). Справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення та обліку таких правопорушень (стаття 276 КУпАП). Наведеним вище Законом України № 596-УІІІ від 14.07.2015 року внесені зміни і до статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в якій визначені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається. Так, законодавець звільнив Національну поліцію від обов'язку по складанню протоколу у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до її компетенції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. При цьому, уповноважені органи (посадові особи) отримали право на місці вчинення правопорушення виносити постанову у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Слід також зазначити, що Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 року законодавець відніс розгляд справ про скоєння правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху до скороченого провадження.

Аналізуючи наведені вище норми Кодексу України про адміністративні правопорушення в редакції, чинній на час вчинення спірних дій та прийняття спірної постанови, колегія суддів дійшла висновку, що працівники органів і підрозділів Національної поліції з 08 серпня 2015 року наділені Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 року правом розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, у тому числі, на місці вчинення правопорушення. Зазначений Закон не визнаний неконституційним, а відтак, є обов'язковим до виконання, як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили.

На підставі викладеного, у задоволені позовної вимоги про визнання протиправними дій інспектора патрульної поліції третьої роти другого батальйону Управління патрульної поліції в м. Кривому Розі Міроненкова А.І. по розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу та притягнення ОСОБА_1 15 вересня 2016 року до адміністративної відповідальності на місці скоєння адміністративного правопорушення слід відмовити за їх безпідставністю.

Не підлягає задоволенню і позовна вимога про скасування постанови від 15.09.2016 року серії ДР № 136611 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Пунктом 8.7.3 «з» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, визначено, що вимкнений сигнал додаткової секції світлофору забороняє рух у напрямку, вказаному її стрілкою (стрілками). Відповідальність за проїзд на заборонений сигнал світлофора передбачена частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення - накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів. Отже, санкція зазначеної норми не передбачає такий вид покарання, як попередження, тому доводи позивача в цій частині є неспроможними, а обґрунтовані підстави для скасування спірної постанови - відсутні.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності колегія суддів вважає помилковими, оскільки відповідно до частини 2 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної особи, вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування, знаходження) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

Оскільки місцезнаходження відповідача, як суб'єкта владних повноважень, - м.Кривий Ріг, вул. Волгоградська, 11 (в межах Саксаганського адміністративного району), адміністративний позов розглянутий Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу за місцем знаходження відповідача без порушень правил територіальної підсудності.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини у справі, а його висновки не відповідають обставинам справи, оскаржена постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до приписів статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України. У задоволенні адміністративного позову слід відмовити за наведених вище підстав.

Керуючись статтями 195-196, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в м.Кривому Розі Департаменту патрульної поліції - задовольнити.

Постанову Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 28 жовтня 2016 року по справі №214/5344/16-а (2-а/214/169/16) - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: Т.С. Прокопчук