Справа № 2а-129/12/2670
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 березня 2017 року 12:15 № 2а-129/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мар'янченко Д.А.,

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Диби Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, мотивуючи позовні вимоги тим, що у спірний період перебував на спрощеній системі оподаткування і відповідно до Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03 липня 1998 року №727/98, його обсяг виручки від реалізації продукції за рік не перевищував 500 тис. грн. Як зазначав позивач, протягом 2008-2010 років він отримував дохід у вигляді комісійної винагороди на підставі договорів комісії, за умовами яких він виконував функції посередника у відносинах між замовником та перевізником. Отримані на розрахунковий рахунок кошти від замовників, за вирахуванням комісійної винагороди, одразу перераховувалися перевізникам в рахунок оплати наданих послуг з перевезення, а отже вказаний обіг безготівкових коштів через рахунок позивача не може розцінюватися як дохід від реалізації товарів, робіт, послуг.

В позовній заяві позивач (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просив суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 13.12.2011 року № , № .

Справа розглядалась судами неодноразово.

При останньому розгляді справи постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.01.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.04.2014, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.05.2016 р. постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.01.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.04.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи дану справу на новий розгляд ВАС України зазначив, що суду першої інстанції слід: встановити з якого звітного періоду (кварталу) позивач був зобов'язаним перейти на загальну систему оподаткування; встановити об'єкти оподаткування податком на доходи фізичних осіб, що виникли у позивача в наступних звітних періодах; перевірити правильність визначення податковим органом позивачу зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб; дослідити та встановити в якому періоді позивач досяг граничного розміру суми в 300 000 грн. від здійснення операцій з поставки товарів (послуг) та, відповідно, в якому податковому періоді у нього виник обов'язок надіслати податковому органу заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість.

В ході нового судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав того, що висновки акту перевірки та оскаржувані рішення є законними та обґрунтованими, податковий орган діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством України.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд на виконання висновків ВАС України, викладених в ухвалі від 31.05.2016 р., дійшов висновків про наступне.

З матеріалів справи вбачається, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності Печерською районною державною адміністрацією м. Києва 23.06.2004 р., та у період, що перевірявся був платником єдиного податку перебував на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності відповідно до Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» та не був платником податку на додану вартість.

Як вбачається матеріалів справи, у період з 16.11.2011 р. по 29.11.2011 р. ДПІ у Печерському районі м. Києва проведено перевірку дотримання позивачем вимог податкового законодавства за період з 01.10.2008 р. по 30.12.2010 р.

За результатами проведеної перевірки було складено акт №58/1704- від 06.12.2011 року.

13 грудня 2011 року на підставі вказаного Акту перевірки ДПІ у Печерському районі м. Києва було прийнято:

- податкове повідомлення -рішення № , яким позивачу, за порушення пп. 7.3.1, п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», нараховано суму податкового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» у розмірі 523 357,50 грн., з яких 418 686,00 грн. - основного платежу та 104 671,50 грн. - штрафних (фінансових) санкцій;

- податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу, за порушення ст. 13 р. IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 року № 13-92, нараховано суму податкового зобов'язання за платежем «податок з доходів фізичних осіб» у розмірі 86 311,95 грн.

В акті перевірки зазначено, що виручка позивача від здійснення підприємницької діяльності, яка визначена у звітах суб'єкта малого підприємництва-фізичної особи -платника єдиного податку за 2008 рік (наростаючим підсумком), не відповідає відомостям з центральної бази даних державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів (наростаючим підсумком) за відповідний період.

Зокрема, при перевірці встановлено, що обсяг виручки за 9 місяців 2008 року наростаючим підсумком з початку року відповідно до звіту платника єдиного податку за ІІІ кв. 2008 року складає 302 635,28 грн., фактичний обсяг виручки в 2008 році - 655 868,53 грн.; задекларований обсяг валового доходу за 2009 рік -0,00 грн., фактичний -766 134,71 грн.; задекларований обсяг валового доходу за 2010 рік -0,00 грн., фактичний -1 327 306,85 грн.

Вказана розбіжність, за висновками податкового органу, виникла у зв'язку з тим, що підприємцем не відображено у звітах платника єдиного податку та у книзі обліку доходів та витрат суми коштів, які надійшли на його розрахунковий рахунок за надання послуг з організації перевезення вантажів, чим порушено п.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 р. № 727 із змінами та доповненнями, де зазначено, що виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Відтак, як вказано в акті перевірки, позивачем порушено ст. 13 розділу 4 Декрету КМУ України від 26.12.1992 р. № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян», в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб за 2008-2010 роки на загальну суму 86 311,95 грн., а саме: за 2008 р. - на суму 5 794,25 грн., за 2009 р. - на суму 24 468,36 грн., за 2010 р. - на суму 56 049,34 грн.

Крім того, враховуючи перевищення позивачем граничного ліміту виручки від реалізації продукції (500 тис. грн.), податковий орган дійшов висновку про необхідність обов'язкової реєстрації позивача як податку на додану вартість згідно пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість».

Враховуючи викладене, відповідач дійшов висновку про порушення ФОП ОСОБА_3 пп. 7.3.1, п. 7.3, ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, за 2009 рік - на суму 153 226,00 грн., за 2010 рік - на суму 265 460,00 грн., що сукупно становить 418 686,00 грн.

Незгода позивача з вказаними висновками податкового органу та прийнятими на їх підставі податковими повідомленнями-рішеннями зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, за період 2008 - 2010 років ФОП ОСОБА_3 здійснював транспортно-експедиційну діяльність.

Вказана діяльність здійснювалась на підставі договорів комісії міжнародного перевезення вантажів та агентських договорів по продажу вантажних перевезень, укладених із перевізниками.

Відповідно до умов вказаних договорів позивач зобов'язувався за дорученням перевізників вчиняти від свого імені угоди по міжнародному перевезенню вантажів для третьої сторони на умовах, погоджених договорами. Згідно умов укладених договорів позивач (комісіонер) зобов'язувався оплатити перевізникам вартість перевезення протягом 7-ми днів після розвантаження автомобіля. Крім того, договорами комісії було обумовлено розмір комісійної винагороди позивача, яка утримувалась з сум, що надходили на його рахунок.

В подальшому позивачем укладались договори міжнародного перевезення вантажів із замовниками, якими визначались маршрут, вартість перевезення та інші умови. При цьому, в таких договорах чітко вказувалось, що позивач діяв на підставі договорів комісії.

Виконання умов вищезазначених договорів підтверджуються наявними в матеріалах справи первинними бухгалтерськими документами, а саме актами виконаних робіт, рахунками фактурами, виписками з банку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо проведених операцій по рахункам № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, НОМЕР_3

Також судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, банківськими виписками по рахунках позивача підтверджується, що за 2008 рік на поточні рахунки позивача за договорами міжнародного перевезення вантажів надійшло у 2008 році -655 868, 53 грн.; у 2009 році - 766 134,71 грн., за 2010 рік -1 327 306,85 грн. Як вбачається з банківських виписок та Книги обліку та витрат ФОП ОСОБА_3, після перерахування частини вказаних грошових коштів на рахунки перевізників у розпорядженні позивача залишилась сума чистого доходу, яка у 2008 році становила 383 917,61 грн., у 2009 році - 163 782,06 грн., у 2010 році -370 731,83 грн.

Сума таких коштів у 2008, 2009, 2010 роках не перевищувала 500 000,00 грн.

Слід зазначити, що у даній адміністративній справі обсяг виручки, отриманий позивачем протягом 2008 -2010 років, сторонами не заперечується. Спір виник з приводу правильності визначення оподатковуваної суми виручки платника єдиного податку за рік - усієї суми грошових коштів, що надійшли на його розрахунковий рахунок, або суми комісійної винагороди (чистого доходу), що залишилися у розпорядженні суб'єкта господарювання.

Спеціальним законодавством, зокрема, Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 3 липня 1998 року № 727/98, запроваджено спеціальний режим оподаткування, обліку та звітності, спрямований на підтримку суб'єктів малого підприємництва.

Дію Указу припинено згідно із Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності» № 4014-VI від 04.11.2011 року, однак у період виникнення спірних правовідносин норми Указу були чинними та підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Положеннями ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» передбачено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, у тому числі, для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їхніх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Отже, реалізація права суб'єкта малого підприємництва на запровадження спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності залежить від виконання останнім установлених Указом вимог.

Водночас порушення умов запровадження спрощеної системи оподаткування, визначених ст. 1 Указу, у тому числі перевищення граничного обсягу виручки за рік, є юридичним фактом, який виключає можливість застосування до суб'єкта малого підприємництва правил оподаткування, передбачених для платників єдиного податку.

Приписами ст. 6 Указу визначено, що суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником податку на доходи фізичних осіб, оскільки вказаний податок сплачується ним у складі єдиного податку.

Відповідно до ст. 2 цього Указу фізична особа, зареєстрована як платник єдиного податку, сплачує такий податок за ставкою, встановленою місцевими радами за місцем державної реєстрації платника, залежно від виду його діяльності. При цьому, лише за умов додержання приписів зазначеного Указу, доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладаються єдиним податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника податку та осіб, що перебувають з ним у трудових відносинах, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань як самого платника податку, так і осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи членів його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій діяльності.

При цьому з огляду на приписи пункту 1 Указу, в силу вимог яких виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Позивач займався організацією міжнародних перевезень вантажів, діючи при цьому на підставі укладених з перевізниками договорів комісії.

Розмір комісійної винагороди для позивача визначався в договорах комісії та залишався у розпорядженні позивача після перерахування решти грошових коштів, отриманих від замовників, на рахунки перевізників.

Прийняті позивачем від замовників платежі є транзитними та, після вирахування комісійної винагороди, перераховувалися на рахунки перевізників, оскільки договорами комісії міжнародного перевезення вантажів передбачені повноваження комісіонера на приймання платежів від замовників, а також їх подальше перерахування на користь перевізників, що не є його власною виручкою в розумінні Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва».

Згідно ч. 1 ст. 1013 Цивільного кодексу України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії, а ч. 1 ст. 1022 Цивільного кодексу України передбачено, що після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, договір комісії є різновидом договорів про надання послуг, згідно якого виконавець (комісіонер) не отримує права власності на кошти, які перераховуються на його рахунок за товари, роботи, послуги, угоди стосовно якого він укладає правочини. Натомість, комісіонер отримує комісійну винагороду за надані послуги в розмірі та прядку передбаченому договором комісії.

Відповідно до ст. 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Комісіонер за договором комісії надає виключно послуги по вчиненню правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії (ст. 1022 Цивільного кодексу України). Так, відповідно до наведених вище договорів комісії, грошові кошти за надані замовникам послуги міжнародного перевезення, крім комісійної винагороди, перераховуються комісіонером на поточний рахунок комітента-перевізника.

Крім того, умовою виплати комісіонеру -ФОП ОСОБА_3 - комісійної винагороди, є перерахування таким комісіонером на розрахунковий рахунок комітента грошових коштів отриманих від замовників.

Таким чином, комісіонер не має права власності на кошти, виручені ним від надання послуг з перевезення.

Згідно ст. 1 Указу Президента України від 03.07.1998 № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Враховуючи, що позивач виконував виключно послуги за договорами комісії, то виручкою від реалізації таких послуг в розумінні ст. 1 Указу Президента України від 03.07.1998 № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», є не вся сума грошових коштів отриманих від покупців товару, що підлягає обов'язковому перерахуванню комітенту, а лише суми комісійної винагороди, отриманої від комітента.

Суд зазначає, що з метою визначення права перебування на спрощеній системі оподаткування суб'єкти малого підприємництва, які надають експедиторські, брокерські та агентські послуги, повинні враховувати надходження коштів у вигляді комісійної (агентської) винагороди, отриманої від здійснення таких видів діяльності, на розрахунковий рахунок та/або в касу без урахування коштів, що є транзитними і на які ці суб'єкти не мають права власності.

Протягом 2008-2010 років позивач вів облік отриманої ним виручки (доходу) підприємницької діяльності, щоквартально подавав звіти до ДПІ у Печерському районі м. Києва, дотримуючись вимог вищевказаних нормативних актів.

Як вбачається з матеріалів справи, обсяг виручки позивача (наростаючим підсумком) від реалізації товарів (робіт, послуг) становив:

- за 2008 рік -383 917, 61 грн.;

- за 2009 рік -163 782, 06 грн.;

- за 2010 рік -370 731, 83 грн.

Тобто позивач взагалі не перевищував граничний обсяг виручки від реалізації продукції (500 000,00 грн.), що дає право на застосування спрощеної системи оподаткування протягом вказаного періоду.

Відповідно до п.п. 9.12.1. п. 9.1 ст. 9 Закону України від 22.05.2003 № 889-ІУ «Про податок з доходів фізичних осіб»(чинного на момент виникнення спірних правовідносин), оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту. Для спрощеної системи оподаткування такі правила встановлені Указом Президента України від 03.07.1998 № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва».

Враховуючи, що оподаткування доходів ФОП ОСОБА_3 здійснюється шляхом сплати єдиного податку, то дохід, одержаний таким підприємцем, відповідно до п.п. 4.3.25 п. 4.3 ст. 4 Закону України від 22.05.2003 № 889-ІУ «Про податок з доходів фізичних осіб», не включається до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу.

Наведене в сукупності свідчить, що податковим органом в порушення ст.1, ст. 5 та ст. 6 Указу Президента України від 03.07.1998 № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» та п.п. 4.3.25 п. 4.3 ст. 4, п.п. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9 Закону України від 22.05.2003 № 889-ІУ «Про податок з доходів фізичних осіб», безпідставно завищила загальний обсяг виручки позивача від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), так як було включено в цей обсяг не тільки суми комісійної винагороди, а всю суму коштів, отриманих за надання послуг міжнародного перевезення за договорами комісії. Зазначене призвело до помилкового висновку про обов'язковість переходу на загальну систему оподаткування, починаючи з 01.01.2009 р. та донарахування за 2008-2010 роки податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 86 311,95 грн. згідно податкового повідомлення-рішення № від 13.12.2011 року.

Відповідно до пункту 6 Указу Президента України суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником податків і зборів (обов'язкових платежів), зокрема, податку на додану вартість та податку на доходи фізичних осіб.

Водночас згідно з п. 9.4 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість»(чинного у період виникнення спірних правовідносин) якщо особа, на яку не поширюється дія п.2.3 ст. 2 цього Закону, як платник податку вважає за доцільне добровільно зареєструватися платником податку і відповідає вимогам пп. 2.2 ст. 2 цього Закону, така реєстрація провадиться за її заявою.

Отже, суб'єкт малого підприємництва-фізична особа за своїм добровільним рішенням відповідно до п. 2.2 ст. 2 Закону може зареєструватися платником податку на додану вартість. Зазначеною нормою передбачено право, а не обов'язок платників податку добровільно зареєструватися платником податку на додану вартість.

Таким чином, фізична особа-підприємець, яка є платником єдиного податку і обсяг виручки у якого не перевищує 500 тис. грн. на календарний рік, не має обов'язку щодо реєстрації платником податку на додану вартість у цьому податковому періоді.

Обов'язок зареєструватися платником ПДВ виникає у такої особи лише в разі перевищення обсягу виручки в 500 тис. грн. за календарний рік.

А отже, оскільки позивач не перевищив встановленого ліміту у розмірі 500 тис. грн., то не був зобов'язаний обов'язково зареєструватися платником податку на додану вартість згідно до положень пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість».

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу на те, що застосування відповідачем у спірних правовідносинах положень Закону України «Про податок на додану вартість»(із змінами та доповненнями) є безпідставним, оскільки вимоги даного нормативно-правового акту на позивача не розповсюджуються.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення № від 13 грудня 2011 року про нарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість у розмірі 418 686,00 грн. є протиправним.

Відповідно до пункту 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України, у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу.

Оскільки суд встановив відсутність порушень податкового законодавства з боку позивача, то накладення штрафних санкцій на підставі підпункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України у розмірі 104 671,50 грн. є також протиправним.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено суду правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову повністю.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 13.12.2011 року № , № .

Присудити на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 понесені ним судові витрати у розмірі 32,12 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві ().

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов