Справа № 822/546/17
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/546/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіБлонського В.К.
при секретаріВарченко В.В.
за участі: представника відповідачаОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 м. Хмельницький до Управління Укртрансбезпеки у Хмельницькій області про скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати незаконними дії Управління Укртрансбезпеки у Хмельницькій області щодо фіксації порушення ним 04.10.2016 року вимог Закону України "Про автомобільний транспорт", скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Хмельницькій області від 03.11.2016 року № 020877 про застосування адміністративно-господарського штрафу та закрити провадження по даній справі.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувана постанова винесена відповідачем з порушенням вимог законодавства України.

Зазначив, що у його власності перебував автомобіль Chevrolet Aveo SF69Y 2005 року випуску, легковий седан - В, реєстраційний номер НОМЕР_1, який він продав 29 липня 2008 року ОСОБА_5, про що свідчить довіреність від 29.07.2008 року.

На вимогу покупця даний автомобіль він не знімав з обліку, оскільки за словами покупця він буде нести у зв'язку з цим чималі витрати.

Наприкінці 2016 року позивач отримав копію постанови про накладення на нього, як суб'єкта підприємницької діяльності грошового стягнення в сумі 1700 грн.

З даною постановою він не погоджується, оскільки послуг по перевезенню пасажирів та вантажів він не надавав, вказаний автомобіль вибув з його користування більше восьми років тому, а тому до нього не може застосовуватися відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Також звернув увагу на повідомлення його неналежним чином про розгляд справи про порушення відповідачем.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та надав суду пояснення посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, та надав суду пояснення згідно поданих письмових заперечень на даний адміністративний позов.

В запереченнях зазначив, що оскаржувана постанова винесена на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що передбачені законодавством України та з урахуванням усіх обставин, що мали значення для її винесення, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що працівниками відповідача 04.10.2016 року проведена перевірка додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, за результатами якої складено акт № 012332 від 04.10.2016 року.

Перевірка проведена відносно транспортного засобу марки Chevrolet Aveo, номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_4.

Згідно вказаного акту, перевіркою встановлено, що водій здійснював експлуатацію транспортного засобу облаштованого як таксі без наявності ліцензії, чим порушив вимоги статті 39 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Особу водія не встановлено, від надання пояснень та підпису акту від 04.10.2016 року водій відмовився, про що зроблено відповідний запис у вказаному акті.

На підставі висновків акту перевірки, начальником управління Укртрансбезпеки у Хмельницькій області розглянуто справу та 03.11.2016 року винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 020877 про застосування до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_4 адміністративно-господарського штрафу в сумі 1700 грн., за порушення вимог статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачена абзацом 3 статті 60 Закону.

Вважаючи зазначену постанову протиправною, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт":

- автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

- водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка;

- таксі - легковий автомобіль, обладнаний розпізнавальним ліхтарем оранжевого кольору, який встановлюється на даху автомобіля, діючим таксометром, сигнальним ліхтарем із зеленим та червоним світлом, розташованим у верхньому правому кутку лобового скла, і який має нанесені композиції з квадратів, розташованих у шаховому порядку на дверцятах автомобіля з лівого та правого боків, призначений для надання послуг з перевезення пасажирів та їхнього багажу в індивідуальному порядку.

Статтею 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено перелік документів для юридичної особи, що здійснює перевезення пасажирів на таксі:

для автомобільного перевізника - ліцензія, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія таксі - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, інші документи, передбачені законодавством України.

Отже, за змістом наведених норм, автомобільним перевізником може бути як фізична так і юридична особа, яка надає послуги щодо перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами та несе відповідальність у випадку недотримання вимог Закону.

Відповідно до пункту постанови Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 "Про Правила дорожнього руху" власник транспортного засобу - фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб, що підтверджується відповідними документами.

Позивач у своїх позовних вимогах зазначає, що у його власності перебував автомобіль Chevrolet Aveo SF69Y 2005 року випуску, легковий седан - В, реєстраційний номер НОМЕР_1, який він продав 29 липня 2008 року ОСОБА_5, про що свідчить довіреність від 29 липня 2008 року.

На вимогу покупця даний автомобіль він не знімав з обліку, оскільки за словами покупця він буде нести у зв'язку з цим чималі витрати.

Суд зазначає, що довіреність відповідно до норм ЦК України не породжує права власності на автомобіль, а лише передає його у користування.

Документом, що підтверджує купівлю автомобіля є договір купівлі-продажу автомобіля, укладений відповідно до норм ЦК України в письмовій формі.

Пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії і талон, що додається до посвідчення; реєстраційний документ на транспортний засіб, а у разі відсутності в транспортному засобі його власника, крім того, - свідоцтво про право спільної власності на цей транспортний засіб або реєстраційний чи інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження таким транспортним засобом.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 15 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року (в редакції від 27 лютого 2008 року чинній на момент оформлення довіреності), якщо власник транспортного засобу передав в установленому порядку право користування і (або) розпорядження ним іншій фізичній або юридичній особі, їм видається підрозділами ДАІ тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження. При цьому у графі "особливі відмітки" тимчасового реєстраційного талона робиться запис "Дійсний до _______ за наявності свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта) серія ____ N _______". Один екземпляр копії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом, залишається у підрозділі ДАІ.

Як зазначив позивач у позовній заяві та підтвердив це у судовому засіданні він на вимогу повіреного не знімав автомобіля з обліку.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що право користування транспортним засобом, на умовах визначених у довіреності від 29.07.2008 року, може бути підтверджено тільки тимчасовим реєстраційним талоном на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження із зазначенням строку такого користування.

За відсутності такого документу, користувач не вправі керувати транспортним засобом.

Позивачем не надано та судом не встановлено наявність укладення договору купівлі-продажу автомобіля, чи іншого договору (оренди, тощо) між позивачем та іншою особою, не встановлено й наявності тимчасового реєстраційного талону виданого на іншу особу, не надано доказів щодо володіння та використання автомобіля Chevrolet Aveo SF69Y 2005 року випуску, легковий седан - В, реєстраційний номер НОМЕР_1, який облаштований як таксі, які б свідчили, що останній використовується іншою особою.

Та обставина, що у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 не міститься такого виду діяльності, як перевезення пасажирів у режимі таксі, не може слугувати беззаперечною підставою для висновку, що він не міг займатись цим видом діяльності.

Жодних доказів на підтвердження протилежного позивачем не надано.

Таким чином, суд вважає, що перевізником у даному випадку є власник транспортного засобу - позивач.

Судом враховано те, що норми Закону не ототожнюють поняття "власник транспортного засобу" та "автомобільний перевізник", оскільки власник автомобіля за певних умов може бути автомобільним перевізником, проте у випадку, якщо автомобільним перевізником є користувач транспортного засобу, а не його власник, відповідальність за Законом останній не несе.

Проте судом не встановлено, а позивачем на доведено того, що автомобілем, який йому належить на праві власності користувалася (користується) інша особа.

Судом встановлено, що притягуючи позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідач правильно зазначив, що ОСОБА_4, як власник транспортного засобу, є одночасно і автомобільним перевізником, що здійснює перевезення на таксі.

Відсутність у водія, особу якого не встановлено, на момент перевірки документів, визначених статтею 39 Закону, а саме ліцензії стало підставою для притягнення до відповідальності позивача, а саме накладення штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 статті 60 Закону.

Частиною 4 статті 9 Закону визначено, що ліцензія видається на господарську діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів на такі види робіт, зокрема, як надання послуг з внутрішніх перевезень пасажирів на таксі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач на момент проведення перевірки володів транспортним засобом марки Chevrolet Aveo, номерний знак НОМЕР_1 як суб'єкт господарювання, підтвердженням чого є витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо фізичної особи-підприємця.

Статтею 26 ЦК України встановлено, що фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Право на підприємницьку діяльність фізична особа здійснює за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Згідно ст.ст.51, 52 ЦК України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Підсумовуючи викладене суд зазначає, що в судовому засіданні не встановлено, а позивачем не надано доказів, які б підтверджували ту обставину, що автомобілем позивача не надавалися послуги з перевезення пасажирів на таксі.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб'єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням суб'єктами господарювання ліцензійних умов, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами, а також диспетчерського контролю за роботою автомобільних перевізників визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року № 1567 (далі по тексту - Порядок №1567).

Згідно пункту 25 Порядку №1567, справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб'єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб'єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Відповідно до пункту 26 Порядку № 1567, справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб'єкта господарювання.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб'єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

Пунктом 27 Порядку № 1567 визначено, що у разі неявки уповноваженої особи суб'єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

Із системного аналізу вищенаведених положень Порядку № 1567 суд прийшов до висновку, що на орган державного контролю покладено обов'язок належного повідомлення суб'єкта господарювання про час і місце розгляду справи про порушення шляхом вручення такого повідомлення під розписку чи надіслання на його адресу рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

Водночас, Порядком № 1567 передбачена можливість розгляду справи про порушення за відсутності уповноваженої особи суб'єкта господарювання. Проте в такому випадку орган державного контролю повинен бути переконаним про належне повідомлення суб'єкта господарювання про час і місце розгляду справи про порушення.

Представником відповідача надано суду докази виконання покладеного на відповідача обов'язку щодо належного повідомлення суб'єкта господарювання про час і місце розгляду справи про порушення, також надано суду й доказ надіслання та вручення оскаржуваної постанови позивачу, а саме копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, яким підтверджується вручення отримання особисто позивачем 08.12.2016 року копії оскаржуваної постанови.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обгрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв у відповідності норм частини 3 статті 2 КАС України.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд враховує, що відповідачем доведена, а позивачем не спростована, правомірність винесення оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

В повному обсязі постанова суду буде виготовлена 13.03.2017 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 13 березня 2017 року

Суддя/підпис/В.К. Блонський
"Згідно з оригіналом" Суддя В.К. Блонський