Справа № 810/5668/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2017 року м. Київ К/800/12052/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання незаконним та скасування рішення за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Київського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати незаконним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 404-15 від 30 липня 2015 року.

В обґрунтування позову зазначив, що у зв`язку з хворобою матері був вимушений поїхати транзитним рейсом через аеропорт Кабулу до Пакистану, де перебуває його сім`я. При цьому, позивач зауважив, що наміру перебувати у Афганістані у нього не було, оскільки там досі існує небезпека для його життя та здоров`я, захистом країни громадянської належності він не користувався і не мав такого наміру, а тому оскаржуване рішення відповідача про втрату статусу біженця є незаконним.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 404-15 від 30 липня 2015 року про втрату статусу біженця, викладене у повідомленні № 25 від 26 серпня 2015 року.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №331-09 від 01 червня 2009 року ОСОБА_1 надано статус біженця відповідно до абзацу другого статті 1 Закону України «Про біженців», як особі, яка має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознакою політичних переконань.

12 лютого 2015 року на адресу Департаменту у справах громадянства біженців та іноземців Державної міграційної служби України надійшло клопотання Державної прикордонної служби України від 09 лютого 2015 року №51/280 про позбавлення позивача статусу біженця. Вказане клопотання мотивовано тим, що Одеським прикордонним загоном Південного регіонального управління Адміністрації ДПС отримано інформацію, що ОСОБА_1 виїжджав до Афганістану транзитом через Туреччину та, перебуваючи в Афганістані певний час, повернувся до України, що підтверджується витягом з бази даних авіакомпаній.

Рішенням Державної міграційної служби України від 30 липня 2015 року № 404-15 відповідно до пункту 1 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визнано громадянина Афганістану ОСОБА_1 таким, що втратив статус біженця в Україні як особа, яка добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що візит позивача до Афганістану не свідчить про те, що він скористався захистом країни громадянської належності. Натомість відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження наміру позивача скористатися захистом країни громадянської належності чи фактичного надання йому такого захисту.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно пункту частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Аналогічна норма закріплена у пункті 1 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, згідно якої положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, які добровільно повторно скористалися захистом країни громадянської належності (підданства).

Відповідно до пунктів 118, 119 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців «добровільне поновлення користування захистом країни своєї громадянської належності» означає, що біженець, який добровільно знову скористався захистом країни своєї громадянської належності, не потребує міжнародного захисту. Тим самим, він продемонстрував, що більше не перебуває у положенні, коли «не може або не хоче користуватися захистом країни своєї громадянської належності».

Це положення про припинення передбачає три умови: 1) добровільність: біженець повинен діяти добровільно; 2) намір: біженець повинен мати намір здійснювати дії з ціллю знову скористатися захистом країни своєї громадянської належності; 3)відновлення: біженець повинен дійсно отримати такий захист.

Як вбачається з матеріалів справи, приймаючи рішення № 404-15 від 30 липня 2015 року, Державна міграційна служба України як на правову підставу для його прийняття посилалася на пункт 1 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», стверджуючи, що позивач добровільно скористався захистом країни громадянської належності (підданства).

При цьому, підставою для такого висновку став виключно факт відвідування позивачем країни громадянської належності. Позивач стверджує, що відвідував м. Пешивар (Пакистан) у зв`язку із сімейними обставинами (хвороба матері), що підтверджується наявним в матеріалах справи листом-запрошенням.

Згідно пункту 125 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Тимчасовий виїзд позивача до країни громадянської належності не може бути розцінений як виключна підстава вважати, що він добровільно знову скористався захистом цієї країни. Така позиція має бути підтверджена певними вмотивованими доказами з обов`язковим дотриманням процедури позбавлення статусу біженця.

У той же час, як було встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем не надано жодних доказів на спростування наявності у позивача особистих (сімейних) причин для відвідування країни громадянської належності, так само як і наведених вище обставин, які б підтверджували намір скористатися захистом країни громадянської належності та фактичне надання такого захисту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що позбавляючи позивача статусу біженця, відповідач діяв з порушенням встановленої процедури та без урахування всіх несприятливих наслідків для прав, свобод та інтересів позивача, а тому оскаржуване рішення не можна визнати законним.

Доводи касаційної скарги про незаконність судових рішень, порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів, є безпідставними, не ґрунтуються на законі та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.М. Заїка

М.І. Мойсюк