Справа № 800/499/16
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
О К Р Е М А Д У М К А
03 березня 2017 року П/800/499/16
судді Вищого адміністративного суду України Донця О.Є. стосовно постанови Вищого адміністративного суду України від 3 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення.
3 березня 2017 року м. Київ
Вищий адміністративний суд України відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) про визнання протиправним та скасування рішення ВККС від 16 вересня 2016 року № 1557/дп-16 про застосування до судді ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді попередження.
На мою думку, ВККС, розглядаючи скаргу на дії судді ОСОБА_1, та Вищий адміністративний суд України, ухвалюючи рішення у даній справі, не врахували нижченаведене.
Рішенням ВККС від 16 вересня 2016 року до судді Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді попередження. Рішення ВККС обґрунтовано тим, що суддя ОСОБА_1 безпідставно відмовила у доступі до правосуддя громадянину ОСОБА_2 та його адвокату ОСОБА_3

При цьому, відмова у доступі до правосуддя, на думку ВККС, виявилась в тому, що суддя, в порушення частини третьої статті 306 КПК України, розглянула скаргу адвоката ОСОБА_3, поданої в інтересах ОСОБА_2, на бездіяльність начальника Полтавського районного відділу УМВС України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, без участі ОСОБА_2 та його представника. Внаслідок цього, як стверджує ВККС, останні були позбавлені можливості взяти участь в судовому засіданні, висловити свою позицію стосовно поданої скарги та реалізувати процесуальні права щодо судового захисту, передбачені законом.

Водночас, як свідчать матеріали справи, ухвалою слідчого судді ОСОБА_1 від 17 серпня 2015 року відкрито провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 та призначено її розгляд на 21 серпня 2015 року.

Однак, 21 серпня 2015 року до Октябрського районного суду міста Полтави надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 про відкладення розгляду поданої нею скарги у зв'язку з її відсутністю в місті Полтава з 25 серпня по 4 вересня 2015 року включно та про проведення розгляду скарги за її обов'язкової участі.

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 25 серпня 2015 року у справі № 554/11002/15-к у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відмовлено.

Відповідно до підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (який був чинним на момент постановлення ухвали Октябрського районного суду міста Полтави від 25 серпня 2015 року у справі № 554/11002/15-к), суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження внаслідок умисної або внаслідок недбалості незаконної відмови в доступі до правосуддя (у тому числі незаконної відмови в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо) або іншого істотного порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило учасниками судового процесу реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків або призвело до порушення правил підсудності чи підвідомчості.

Як вбачається з матеріалів справи, суддя ОСОБА_1 прийняла скаргу адвоката ОСОБА_3 до розгляду, про дату судового засідання 21 серпня 2015 року адвокат була належним чином повідомлена.

Згідно із ст. 306 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги, крім скарг на рішення про закриття кримінального провадження, які розглядаються не пізніше п'яти днів з моменту надходження скарги. Розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов'язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується.

Таким чином, під час розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування суд обмежений у часі.

Разом з тим, виходячи зі змісту статей 58, 59 КПК України, представник потерпілого зобов'язаний прибути за викликом до слідчого судді, а в разі неможливості своєчасного прибуття - завчасно повідомити про це, а також про причини неможливості прибуття.

Статтею 21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокату забороняється використовувати свої права всупереч правам, свободам та законним інтересам клієнта.

Присяга адвоката, текст якої закріплений статтею 11 вищевказаного Закону, передбачає обов'язок адвоката чесно і сумлінно забезпечувати право на захист та надавати правову допомогу відповідно до Конституції України і законів України, з високою відповідальністю виконувати покладені на адвоката обов'язки.

Таким чином, адвокат, представляючи інтереси особи в суді, має добросовісно користуватись своїми процесуальними правами та виконувати процесуальні обов'язки, а також сприяти своєчасному розгляду справи судом шляхом забезпечення явки до призначених судових засідань.

Крім того, у разі неможливості прибуття представника до судового засідання особа вправі замінити представника.

Як вже зазначалося, необхідною умовою дисциплінарної відповідальності судді відповідно до підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (який був чинним на момент постановлення ухвали Октябрського районного суду міста Полтави від 25 серпня 2015 року у справі № 554/11002/15-к), є:

- умисна або внаслідок недбалості незаконна відмова в доступі до правосуддя (у тому числі незаконна відмова в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо);

- інше істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило учасниками судового процесу реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків або призвело до порушення правил підсудності чи підвідомчості.

Приймаючи до уваги, що суддя ОСОБА_1 прийняла скаргу ОСОБА_3 до розгляду, призначила судове засідання, про дату та час проведення якого було повідомлено адвоката, ствердження ВККС про те, що суддею було незаконно відмовлено особі у доступі до правосуддя, вбачається необґрунтованим.

Посилання ВККС на те, що адвокат ОСОБА_3 та ОСОБА_2, інтереси якого вона представляла, були позбавлені можливості взяти участь в судовому засіданні, висловити свою позицію стосовно поданої скарги та реалізувати процесуальні права щодо судового захисту, також не можна визнати обґрунтованими, оскільки адвоката було повідомлено про дату та час судового засідання, а у разі неможливості своєї явки до суду адвокат не позбавлений права повідомити про це особу, інтереси якої він представляє, з метою вирішення питання про прибуття цієї особи до судового засідання особисто чи про заміну представника.

З огляду на вищевикладене, хоча суддею ОСОБА_1 було допущено порушення вимог частини третьої статті 306 КПК України щодо розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування за обов'язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника, однак не можна погодитись з тим, що таке порушення безумовно призвело до відмови ОСОБА_2 та його представнику у доступі до правосуддя.

Необхідно зазначити, що міжнародні стандарти у сфері судочинства полягають у тому, що суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності лише за допущені серйозні, кричущі порушення.

Так, відповідно до пунктів 15, 16 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 р., судді не зобов'язані роз'яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті своїх рішень. Рішення суддів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених у законодавстві. Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 68).

Згідно з Висновком Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) № 18 (2015), основним засобом виправлення судових помилок, за винятком недбалості, повинно бути апеляційне оскарження. Крім того, щоб захистити незалежність судової влади від неналежного тиску, потрібно приділяти велику увагу питанню притягнення суддів до кримінальної, цивільної й дисциплінарної відповідальності.

Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріюні, Хорватія, 14 жовтня 2015 року) закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за ухвалені ним судові рішення, крім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.

Слід також зазначити, що у пункті 45 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» згадується про те, що судді не повинні мати підстав боятися звільнення чи дисциплінарного провадження у зв'язку із прийнятими ними судовими рішеннями.

Згідно із пунктом 60 Висновку КРЄС № 3 (2002), щоб виправдати дисциплінарне провадження, порушення має бути серйозним та кричущим; тобто основою для розслідування не може бути просте недотримання професійних стандартів, викладених у правилах поведінки, таких як ті, про які йшлося в першій частині цього висновку.

Відповідно до пункту 64 вказаного Висновку, КРЄС повністю приймає те, що для будь-якого дисциплінарного провадження повинні існувати чіткі причини, коли таке провадження готується розпочати або його вже розпочато.

Відповідно до Київських рекомендацій Організації з безпеки і співробітництва в Європі щодо незалежності судочинства у Східній Європі, на Південному Кавказі та у Середній Азії (Київ, 23-25 червня 2010 року) процедура притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності повинна стосуватися підтверджених випадків порушення правил професійної поведінки, які є значними, неприпустимими та, крім цього, ганьблять репутацію суддівства. Дисциплінарна відповідальність суддів не може бути наслідком змісту їхніх рішень або вироків, включаючи відмінності у юридичному тлумаченні між судами, наслідком прикладів суддівських помилок чи критики суддів.

Також у пункті 5 Резолюції Європейської асоціації суддів стосовно ситуації в Україні в сфері дисциплінарної відповідальності суддів (Тронхейм, 27 вересня 2007 року) вказано, що відповідна дисциплінарна справа щодо судді може бути відкрита тільки у випадках, коли мала місце не гідна звання судді поведінка і її наслідки є такими серйозними і жахливими, що потребують накладання дисциплінарних стягнень.

Відповідно до пунктів 69, 70 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 р., дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов'язки ефективно та належним чином. Такі провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд із наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними.

Отже, відповідно до міжнародних стандартів, дисциплінарна відповідальність судді може мати місце лише за наявності грубих порушень, які потягли серйозні негативні наслідки.

Слід також зазначити, що при офіційному тлумаченні положень частин першої, другої статті 126 Конституції України Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 року вказав, що незалежність суддів полягає передусім у їхній самостійності, непов'язаності при здійсненні правосуддя будь-якими обставинами та іншою, крім закону, волею.

Верховний Суд України в пункті 10 постанови Пленуму від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначив, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення.

Голови судів та інші судді, які обіймають адміністративні посади в судах, органи суддівського самоврядування, кваліфікаційні комісії, Вища рада юстиції, органи та посадові особи законодавчої та виконавчої влади не мають повноважень перевіряти правовий зміст судових рішень.

Аналогічна позиція викладена і в Рішенні Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011, згідно з яким давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи можуть тільки суди апеляційної і касаційної інстанцій при перегляді судових рішень. Питання про законність прийнятого рішення, а відповідно, і про допущені суддею порушення норм процесуального права, можуть бути вирішені лише відповідним судом у встановленому процесуальним законом порядку.

Згідно із пунктом 57 Висновку № 11 (2008) КРЄС, зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У пунктах 59, 66 вказаного Висновку КРЄС також підкреслює, що будь-який метод оцінювання якості судових рішень не повинен втручатися у незалежність як судової влади у цілому, так і окремих суддів. Оцінювання якості судових рішень не повинно спонукати суддів оцінювати факти або ухвалювати рішення по суті справи в єдиний спосіб, не враховуючи особливості кожної справи.

За таких обставин, посилаючись на те, що суддя ОСОБА_1 у постановленій ній ухвалі від 25 серпня 2015 року відмовила у задоволенні скарги «з посиланням на неповідомлення адвокатом ОСОБА_3 причини своєї неявки до суду та непідтримання нею скарги, що не відповідає дійсності», ВККС фактично вдається до аналізу змісту ухвали суду, що не відноситься до повноважень органу, який здійснює дисциплінарне провадження.

Слід окремо зазначити про те, що вищевказана ухвала на час розгляду позову ОСОБА_1 та прийняття судом рішення є чинною, її не скасовано, не змінено у встановленому порядку, тобто вона є законною. Отже, ВККС притягнула суддю до дисциплінарної відповідальності за ухвалення законного рішення, що, на мою думку, є неприпустимим.

Крім того, за змістом КПК України, скарга адвоката ОСОБА_3, подана в інтересах ОСОБА_2, на бездіяльність начальника Полтавського районного відділу УМВС України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань взагалі не підлягала судовому розгляду.

З огляду на вищевикладене, не можу погодитися із рішенням більшості колегії суддів з розгляду даного позову та вважаю, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправним та скасування рішення ВККС від 16 вересня 2016 року № 1557/дп-16 були наявні.

Суддя ВАСУ О.Є.Донець

06.03.2017 р.