Справа № 815/3243/16
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3243/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДМС в Одеській області, в якому просив: визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №55 від 22.03.2016 року про відмову в оформленні документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його; зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2016 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні. 24.03.2016 року ОСОБА_1 отримав повідомлення №5/1-110 від 22.03.2016 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №55 від 22.03.2016 року у відповідності з яким на підставі п.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача, відсутність надання документальних доказів на підтвердження усних пояснень та відсутність елементів загрози життю відповідно до інформації по країні походження.

На думку позивача вказане рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області є необґрунтованим та незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки заява позивача не носить характеру зловживання. Навесні 2011 року в Сирії почався внутрішній озброєний конфлікт. В разі повернення в країну походження, позивач може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в країні та може підлягати примусовому призову до служби в армії країни або бути примусово рекрутованим з боку повстанців. На сьогоднішній день на території Сірійської Арабської Республіки продовжується запеклий внутрішній збройний конфлікт, що підтверджується, зокрема, висновками Контактного інформаційно-аналітичного центру з моніторингу міграційних процесів Державної міграційної служби України в «Оперативний звіт моніторингу міграційних процесів» (11-17 березня 2016 року). Отже, позивач має об'єктивні побоювання за своє життя та здоров'я, та не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на який відповідач посилається, тобто у ОСОБА_1 наявні умови, зазначені п.1 та п.13 ч.1 Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися очевидно необґрунтованою.

Позивач вважає, що у міграційної служби не було підстав вважати заяву позивача «очевидно необґрунтованою». Враховуючи зазначені обставини, міграційна служба повинна була прийняти рішення про прийняття в оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та розглянути заяву позивача за повною процедурою. Інакше, без з'ясування усіх обставин , у міграційної служби не було підстав для висновку обґрунтованості чи необґрунтованості заяви ОСОБА_1.

З урахуванням вищевикладеного та з посиланням на п.1, п.13 ст.1, п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також на висновки Контактного інформаційно-аналітичного центру з моніторингу міграційних процесів Державної міграційної служби України в «Оперативний звіт моніторингу міграційних процесів» (11-17 березня 2016 року), позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не визнав з наступних підстав. Позивач посилається на те, що не може повернутися до країни свого громадянського походження через побоювання стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в країні та може підлягати примусовому призову до служби в армії або примусовому рекрутуванні з боку представників повстанців. З анкети від 15.03.2016 року співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої повивачем інформації та документів і встановлено, що основними причинами неможливості повернення до Сирії ОСОБА_1 зазначив відсутність роботи, житла і зруйнований будинок.

Відповідач вказує, що інформація щодо примусового вербування позивача до збройних сил не доведена, до ДМС позивач не надав жодних обґрунтованих пояснень з цього приводу. Факт того, що позивач потенційно може бути противником сирійської влади не знаходить свого підтвердження. Ситуація щодо примусового призову до збройних сил у разі добровільного повернення на Батьківщину не вважається доведеною. Також, відповідач стверджує, що заява позивача вважається очевидно необґрунтованою, тобто в ній міститься завідомо неправдоподібна інформація та ознаки зловживання процедурою набуття захисту.

За таких обставин відповідач вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 22.03.2016 року №55 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обстави зважаючи на що просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано наказ ГУ ДМС України в Одеській області №55 від 22.03.2016 року про відмову в оформленні документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На вказану постанову Головним управлінням ДМС України в Одеській області подано апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити задоволенні вимог позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, уродженцем області Дамаск, с.Адамія Ашан, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин, рідна мова - арабська, володіє російською, офіційно неодружений. ОСОБА_1 має незакінчену середню освіту (вісім класів), навчався в школі Хазе в Сирії, область Дамаск, с.Адамія Ашан у період з 1982 року по 1990 рік.

Позивач покинув країну походження легально на підставі національного паспорту у листопаді 2008 року, а саме літаком, рейс Дамаск-Київ.

19 травня 2011 року позивач вперше звернувся до Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішенням ДМС від 22.04.2013 року №269-13 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29 травня 2013 року позивач вдруге звернувся до Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак не з'явився на проведення повторної процедури.

15 березня 2016 року позивач втретє звернувся до Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтувавши свою заяву тим, що не може повернутись в Сирію так як там у нього нічого не залишилось, будинок давно розбомбили, братів немає, мати проживає з братом на ім'я Омар в с. Адамія Ашан, без документів (паспорт в Сирії) ОСОБА_1 не може туди поїхати.

Під час проведення анкетування 22.03.2016 року, позивач, зокрема, зазначив, що у 2008 році позивач прибув на Україну, а саме у м. Івано-Франківськ де працював на СТО, ремонтував машини, а у 2011 році з м. Івано-Франківськ прибув до Одеси. Перебуваючи в Івано-Франківську у позивача було 2 візи, а один рік він перебував нелегально. Позивач стверджував, що не може повернутись до Сирії, оскільки усі міста закриті, нікого не пускають та не випускають. В Одесу прибув для отримання довідки про звернення за захистом. Під час співбесіди позивач зазначив, що єдине, що не дозволяє йому повернутись до Сирії - це війна.

22 березня 2016 року за результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло до висновку, що заява гр. Сирії ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, тобто у нього відсутні умови зазначені п.1 чи п.13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначений висновок Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області обґрунтувало тим, що у заяві міститься завідомо неправдива інформація та ознаки зловживання процедурою набуття захисту, на що вказують наступні елементи:

- в заяві про визнання біженцем (від 10.03.2016 року) шукач притулку зазначив, що в'їхав в Україну з метою працевлаштування у 2011 році. З попередніх звернень, в свою чергу, вбачається, що заявник потрапив на територію нашої країни 01.11.2008 року, що додатково підтверджується копією його національного паспорту;

- під час першого звернення (від 19.05.2011 року) заявник зазначив, що його виїзд з Сирії відбувся через переслідування, яке було пов'язано з опозиційною діяльністю його батька. Рішенням ДМС від 22.04.2013 року №269 було встановлено відсутність конвенційних ознак визначення статусу біженця разом із серйозною загрозою життю у разі повернення до Сирії, що вказує на необґрунтованість клопотання шукача притулку в контексті надання міжнародного захисту. Зазначений елемент було додаткового підтверджено під час наступних звернень на захистом. Так, ані під час звернення від 29.05.2013 року, ані під час звернення від 10.03.2016 року заявник не надав жодної інформації про політичну діяльність членів його родини, що вказує на введення в оману міграційної служби шляхом надання неправдивих відомостей;

- під час звернення від 10.03.2016 року шукач захисту зазначив, що уникнув процедури оскарження рішення ДМС від 22.04.2013 року №269 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через нервовий зрив, пов'язаний із загибеллю доньки на Батьківщині. У той же час з наданих матеріалів вбачається, що особа особисто під підпис отримала повідомлення про відмову (23.05.2013 року), зазначене рішення у відвідних інстанціях не оскаржив, замість чого повторно (29.05.2013 року) звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із клопотанням про набуття міжнародного захисту без жодних обґрунтувань такого звернення або нововиявлених обставин. У той же час, під час проведення інтерв'ю (від 22.03.2016 року) особа зазначила, що не пройшов процедуру набуття статусу біженця у 2013 році через бажання повернення до Сирії;

- в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.03.2016 року заявник розповів, що його донька загинула під час бомбардування його будинку в Сирії у 2013 році. Під час співбесіди (від 22.03.2016 року) від повідомив, що його донька в Сирії померла у 2014 році, коли їй щось впало на голову на вулиці, померла донька у лікарні. Щодо ситуації з власним будинком в Сирії, під час тієї ж співбесіди шукач притулку зазначив, що його будинок було випадково підірвано 11.10.2014 року, при чому під час підриву ніхто з його близьких не постраждав. Під час попередніх звернень заявник не надав інформацію про наявність у нього доньки на території Сирії, зазначив, що він не одружений;

- під час інтерв'ю (від 22.03.2016 року )заявник зазначив, що звертався до Генерального консульства Сирії у м. Одесі з метою поновлення національного паспорту, але його було зобов'язано документально підтвердити проходження строкової служби в сирійських збройних силах. Незважаючи на проходження служби в армії, шукач захисту не надав необхідних документів задля поновлення паспорту. У той же час, наявна ІКП свідчить про те, що з квітня 2015 року сирійська влада безперешкодно поновлює строк дії паспортів громадян Сирії, які знаходяться за кордоном, без спеціальної перевірки.

Зазначені розбіжності у наданій інформації, а саме різні історії переслідувань під час звернень від 2011 року, від 2013 року та від 2016 року та загальна необґрунтованість історій шукача захисту, що полягає у існуванні значних відмінностей між заявами, анкетами та протоколами співбесід, дає підстави вважати чергове звернення шукача притулку елементом зловживання процедурою набуття захисту в Україні. У висновку також зазначено, що з матеріалів справи шукача притулку вбачається, що єдиною причиною його звернення є небажання залишати територію України через цивільні стосунки з громадянкою України разом з якою шукач захисту має спільну дитину. Зазначена інформація надано з його слів. Також не було надано жодних доказів вищевказаного факту. У разі правдоподібності інформації щодо народження дитини на території країни, заявник мав усі можливості звернення до територіальних підрозділів ГУ ДМС в Одеській області або до інших територіальних підрозділів для оформлення відповідного дозволу на імміграцію. З матеріалів розгляду особової справи, у шукача захисту відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання , належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Наказом начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 22.03.2016 року № 55 з посиланням на п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24 березня 2016 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захист» (далі - Закон), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з вимогами п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 цього ж Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, відповідно до п.14 ч.1 ст.1 зазначеного Закону, особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Законом України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соттunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Отже, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення, тобто заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Крім того, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно вимог ч.6 ст.8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.9 зазначеного Закону, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

При цьому, згідно з частиною 8 зазначеної статті Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатись з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Тобто, з наведених норм вбачається, що міграційний орган, зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Матеріалами справи встановлено, що позивач під час співбесіди із співробітниками міграційної служби зазначив, що повернутись до Сирії він не може через війну в країні.

22 жовтня 2013 року Управління Верхового Комісара ООН опублікувало оновлену редакцію документа «Рекомендації УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку» зі змісту якого вбачається, що після опублікування попередньої редакції вказаних Рекомендацій збройний конфлікт в Сирії продовжує загострюватися, в результаті чого вибухнула масштабна гуманітарна криза. УВКБ ООН, як і раніше наголошує, що більшість громадян Сирії, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття «біженець» за Конвенцією про статус біженців 1951 року, інші мають право на додатковий захист. Також, у документі дається перелік вразливих груп осіб, серед яких, зокрема, особи, що ухиляються від військової служби, палестинські біженці, групи національних меншин.

Крім того, за змістом пп.2, 4 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 27.10.2014р. (ІІІ редакція) на даний момент майже всі райони країни (Сирії) охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного; ця ситуація посилюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. За наявними даними, до квітня 2014р. кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту, перевищила 191 тисяч осіб.

У п.31 вказаних Рекомендацій УВКБ зазначає, що у світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці «на місці» (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до п.34 вказаних Рекомендацій УВКБ ООН, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з Сирією держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами Сирії, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

Таким чином, після першого звернення ОСОБА_1 (від 19.05.2011 року) та після відмови Державної міграційної служби України від 22.04.2013 року №269-13 збройний конфлікт в Сирії продовжував загострюватися, в результаті чого виникла масштабна гуманітарна криза.

У Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV) від 01.11.2015 року зазначено, що після випуску УВКБ ООН в жовтні 2014 року документу "Аспекти захисту" військовий конфлікт в Сирії продовжує загострюватися в результаті чого розпочалася масштабна гуманітарна криза, яка визвала проблеми в плані захисту. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту з його початку в 2011 році, оцінюється від 145 до більш ніж 250 тис. чол. Найбільшу кількість постраждалих зареєстровано в провінції Риф Дамаск, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 01.11.2015 року зазначено, що становище в галузі прав людини в Сирії продовжує погіршуватися «сторони конфлікту продовжують діяти безкарно, повністю ігноруючи основні принципи гуманності і норми міжнародного гуманітарного права», а Незалежна міжнародна комісія з розслідування у своєму доповіді за серпень 2015 року назвала поведінку ворогуючих сторін по відношенню до цивільному населенню як «живе свідчення розгулу військових злочинів і злочинів проти людяності, що вимагає правосуддя, відповідальності і світу».

В п.16 Рекомендацій зазначено, що Незалежна міжнародна комісія з розслідування і правозахисні організації повідомляють, що ОНБ та «Асайиш» - військове крило і поліцейський підрозділ партії «Демократичний союз» (PYD) відповідно - причетні до порушень прав людини, включаючи довільні арешти і затримання, жорстоке поводження в слідчих ізоляторах, порушення належної правової процедури і невжиття заходів з розслідування нерозкритих вбивств і зникнень.

Відповідно до п. 31 Рекомендацій УВКБ ООН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, колишнім постійним місцем проживання яких була Сирія, потребують міжнародного захисту до тих пір, поки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться і не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки і повагою до людської достоїнству.

Також у Рекомендацій УВКБ ООН зазначено, що у тих випадках, все більш виключних - де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародної захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, засновані на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

Таким чином, на теперішній час у країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241).

Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Судом першої інстанції вірно зазначено про те, що Міграційною службою не прийнято до уваги Рекомендації Управління Верховного комісара ООН у справах біженців з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (редакція IV) від 01.11.2015 року та не звернуто увагу на той факт, що після прийняття Державною міграційною службою України рішення від 22.04.2013 року №269-13 ситуація в країні походження позивача погіршилась.

У Доповіді незалежної міжнародної комісії Ради з прав людини з розслідування подій в Сирійській Арабській Республіці від 12 лютого 2014 року зазначено, що урядові війська і проурядові ополченці продовжують здійснювати масштабні напади на цивільних осіб, та систематично скоюють злочини проти людяності у формі вбивств, тортур, зґвалтувань і насильницьких зникнень.

Державна міграційна служба України, приймаючи спірне рішення про відмову оформленні документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не прийняла за належне той факт, що за час відсутності позивача (виїхав у 2008 році) у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Крім того, як зазначено у висновку від 22.03.2016 року, про що вже зазначалось вище, з матеріалів справи шукача притулку вбачається, що єдиною причиною його звернення є небажання залишати територію України через цивільні стосунки з громадянкою України разом з якою шукач захисту має спільну дитину. Зазначена інформація надано з його слів. Також не було надано жодних доказів вищевказаного факту. У разі правдоподібності інформації щодо народження дитини на території країни, заявник мав усі можливості звернення до територіальних підрозділів ГУ ДМС в Одеській області або до інших територіальних підрозділів для оформлення відповідного дозволу на імміграцію.

З наданих з боку відповідача матеріалів особової справи ОСОБА_1, судом встановлено, що позивач є батьком дитини, яка народилась на території України, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії І-НМ №211132 (а.с.149), тобто хоча у відповідача і була вищевказана інформація, у своєму висновку міграційний орган зазначив, що у разі правдоподібності інформації щодо народження дитини на території країни, заявник мав усі можливості звернення до територіальних підрозділів ГУ ДМС в Одеській області або до інших територіальних підрозділів для оформлення відповідного дозволу на імміграцію.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття рішення про відмову в оформленні документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, з огляду на загальнодоступну інформацію, оприлюднену Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців щодо країни походження позивача, а також іншу наведену судом інформацію по країні походження позивача, суд дійшов висновку, що відповідач передчасно прийняв наказ від 22.03.2016 року № 55 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту п.6.1. Правил вбачається, що у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позивач фактично був позбавлений права на всебічне вивчення його особової справи. Тому, обставини, які повідомив позивач, підлягають повній та всебічній перевірці.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні (далі - Постанова Пленуму ВАСУ), частиною сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак цією нормою не встановлено обов'язковості подання таких документів, як умови прийняття заяви.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

З огляду на зміст заяви позивача про звернення за захистом в Україні та інформації по країні походження позивача, суд дійшов висновку, що висновок ГУ ДМС України в Одеській області, яким відповідач вважає, що викладені в заяві-анкеті обставини про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідають умовам п.1 ч.1 та п.13 ч.1 Закону, - є необґрунтованим та передчасним, а наказ №55 від 22.03.2016 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - є неправомірним, а тому підлягає скасуванню.

Оскільки вирішення питання про прийняття рішення щодо оформлення документів є компетенцією органів міграційної служби (його дискреційними повноваженнями), суд вважає, що в задоволенні вимоги про зобов'язання відповідача прийняти конкретне рішення - про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - належить відмовити. При цьому, належить зобов'язати відповідача повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин.

Враховуючи всі викладені обставини колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Апелянт, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 20.03.2017 року.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: А.В.Крусян