Справа № 150/303/16-а
Суддя: Суперсон С. П.
Дата ухвалення: 2016-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 150/303/16-а
Провадження по справі № 2-а/150/14/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - судді Суперсона С.П.,

при секретарі Бровко Д.Г.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Гриньової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шаргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про вчинення доповнень до записів трудової книжки, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу та несвоєчасної виплати належних сум в день звільнення,-

ВСТАНОВИВ:

До районного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Шаргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про вчинення доповнень до записів трудової книжки, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу та несвоєчасної виплати належних сум в день звільнення. Вказаний позов обґрунтований тим, що з 04.07.2001 позивача було прийнято на посаду головного спеціаліста-юриста УПФУ в Чернівецькому районі. 05.05.2016 звільнено із займаної посади з підстав, передбачених ст. 40 КЗпПУ. При цьому, як слідує з доводів позивача відповідачем при звільненні його із займаної посади допущено грубі порушення вимог КЗпПУ, не враховано його пріоритетне право на залишення на роботі, не запропоновано йому усі вакантні посади. Вважаючи своє звільнення незаконним позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задоволити. При цьому зазначив, що згідно штатного розпису кількість посад у деяких відділах, утворених в об'єднаному Управлінні в порівнянні з УПФУ в Чернівецькому районі збільшено, при цьому жодна з новоутворених вакантних посад йому запропонована не була.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, а також подала письмові заперечення, з яких слідує, що згідно наказу головного управління ПФУ у Вінницькій області №145 від 29.12.2015 «Про граничну чисельність територіальних управлінь», наказу управління ПФУ в Чернівецькому районі №101 від 29.12.2015 «Про заходи щодо припинення діяльності управління ПФУ в Чернівецькому районі», наказу УПФУ в Чернівецькому районі №69-ос від 31.12.2015 «Про попередження працівників управління» позивача було попереджено про його звільнення із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпПУ. 05.05.2016 позивачу було запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста Шаргородського відділу обслуговування громадян новоствореного управління, на час відсутності основного працівника, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, від якої він відмовився. Вказану відмову відповідачем було сприйнято як небажання працювати в новоствореному Управлінні. Також представник відповідача звернула увагу суду на те, що ОСОБА_1 не звертався до Управління з вимогою про надання йому іншої посади у новоствореному Управлінні. Запис у трудовій книжці щодо переведення позивача до Шаргородського об'єднаного управління ПФУ Вінницької області не було зроблено, оскільки ОСОБА_1 відмовився від запропонованої роботи. Самостійне ж переведення позивача в Шаргородське об'єднане управління ПФУ Вінницької області було б порушенням КЗпПУ. Тому, наказом УПФУ в Чернівецькому районі №11-ос від 05.05.2016 позивача було звільнено із займаної посади. По звільненні позивача 10.05.2016 йому були перераховані усі належні виплати. Таким чином, представник відповідача вважає наказ про звільнення позивача законним, винесеним з дотриманням порядку, а тому таким, що не підлягає скасуванню.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, надавши оцінку письмовим доказам, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що починаючи з 04 липня 2001 року позивач працював в УПФУ в Чернівецькому районі (остаточна назва установи на день виникнення спірних відносин) на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта.

Постановою КМУ від 16.12.2015 №1055 Про деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» управління Пенсійного фонду України в Чернівецькому районі було реорганізовано шляхом злиття з управлінням ПФУ в Шаргородському районі, в результаті чого утворено Шаргородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області.

Реорганізація - це повна або часткова зміна заміна власників корпоративних прав підприємства, зміна організаційно-правової форми організації бізнесу, ліквідація окремих структурних підрозділів або створення на базі одного підприємства кількох, наслідком чого є передача або прийняття його майна, коштів, прав та обов'язків правонаступником.

Відповідно до наказу від 29.12.2015 затверджено граничну чисельність працівників Шаргородського ОУПФУ.

Відповідно до наказу від 31.12.2015 ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення з 03.03.2016, у зв'язку з реорганізацією підприємства згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ.

23.03.2016 було затверджено структуру Шаргородського ОУПФУ та штатний розпис на 2016 рік, відповідно до якого було утворено 11 підрозділів.

На час затвердження штатного розпису та вивільнення працівників УПФУ в Чернівецькому районі позивач знаходився на лікарняному. Після завершення лікарняного 05.05.2016 ОСОБА_1. було вручене повідомлення про скорочення посади, на якій він перебуває та запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста Шаргородського відділу обслуговування громадян новоутвореного Управління, на час перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку, від якої останній відмовився. Того ж дня, наказом №11-ос від 05.05.2016 ОСОБА_1 звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ з посади головного спеціаліста-юрисконсульта УПФУ в Чернівецькому районі.

Надаючи правову оцінку наказу №11-ос від 05.05.2016, який став предметом оскарження суд приходить до наступного висновку.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Загальні підстави звільнення працівників визначені Кодексом законів про працю України (далі - КЗпПУ).

В силу вимог п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тому, необхідно звернути увагу на те, що правомірним може вважатися звільнення, яке проведено як за наявності для цього законних підстав ( передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ), так із дотриманням визначеної КЗпПУ процедури звільнення.

Суд звертає увагу на ту обставину, що законодавцем встановлено порядок проведення реорганізації, а саме прийнявши рішення про реорганізацію підприємства, установи, організації, роботодавець зобов'язаний скласти і затвердити новий штатний розпис, до якого не заносяться посади, які скорочено, попередити працівників, посади яких скорочуються, персонально про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Однак, зазначений порядок відповідачем було порушено з огляду на наступне.

Так, 31.12.2015 наказом начальника УПФУ в Чернівецькому районі «Про попередження працівників Управління» попереджено певних працівників про наступне вивільнення з 03 березня 2016 року, у зв'язку із реорганізацією підприємства. Того ж дня ОСОБА_1 попереджено про скорочення чисельності та штату працівників Управління, в якому він працював.

При тім, що штатний розпис Шаргородського ОУПФУ, згідно якого можливо визначити, які посади підпадають під скорочення, а які ні, затверджено лише 23.03.2016.

Після чого, лише 05.05.2016 ОСОБА_1 повідомлено про ліквідацію Управління, в якому він працював та одночасно запропоновано одну із вакантних посад головного спеціаліста відділу платежів до пенсійної системи та контрольно-перевірочної роботи на період відсутності основного працівника, який перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною. Як зазначає представник відповідача повідомлення про скорочення посади відбулося саме 05.05.2016, тобто через півтора місяці після затвердження штатного розпису, у зв'язку із тим, що ОСОБА_1 перебував у відпустці, а згодом на лікарняному. Але перебування позивача у відпустці та на лікарняному не є перешкодою для повідомлення про скорочення його посади, так як законодавцем не заборонено здійснити дане повідомлення шляхом його направлення листом через засоби поштового зв'язку.

Таким чином відповідачем не було дотримано установленого двохмісячного строку, який має пройти перед тим як у відповідача могло наступити право на вивільнення зазначеного працівника з підстав п.1 ч.1 ст. 40 КЗпПУ, на яку посилається відповідач в оскаржуваному наказі.

Разом з тим, звільняючи позивача з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст..40 КЗпПУ Шаргородським ОУПФУ Вінницької області залишено поза увагою приписи частини 2 статті 40 КЗпПУ, якими передбачено, що звільнення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Крім того, згідно зі ст.. 49-2 КЗпПУ про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як слідує з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові №9 від 06.11.1992 Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані з звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (п. 19).

Так, в новоствореному Шаргородському ОУПФУ було утворено 11 підрозділів, та ОСОБА_1 було запропоновано лише 1 вакантну посаду.

При цьому, представником відповідача не було надано суду пояснень того, якими саме критеріями відбору керувався відповідач під час залишення на посадах одних працівників та звільнення інших.

Зважаючи на викладене, відповідач, одночасно із попередженням про звільнення позивача, повинен був та міг запропонувати ОСОБА_1 всі вакантні посади, що були утворені в Шаргородському ОУПФУ, що ним зроблено не було.

Таким чином, звільнивши позивача на підставі п.1 ч.1 ст..40 КЗпПУ, відповідач не вжив жодних заходів з метою працевлаштування позивача на відповідній посаді у новоутвореному управлінні, що свідчить про порушення встановленого порядку його звільнення. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією ВСУ, висловленою по справі №6-40цс15 та із висновком ВАС України, який міститься в ухвалі від 20.11.2014 у справі №К/800/3885/13, в яких йдеться про те, що роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпПУ роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Статтею 42 КЗпПУ передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач має вищу освіту, досвід роботи в Управлінні понад 15 років, в тім як слідує з показів представника відповідача та позивача, нехтуючи обов'язковою вимогою до кандидатів на вакантні посади, зокрема головних спеціалістів Чернівецького відділу обслуговування громадян - наявністю вищої освіти, головними спеціалістами в Чернівецький відділ обслуговування громадян було прийнято працівників, які мають середні освіти та менший досвід роботи, ніж у позивача.

Підсумовуючи зазначене, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним, оскільки проведене роботодавцем як без визначених законом підстав, без врахування переважного права на залишення на роботі, так і в порушення встановленого порядку, а тому наказ №11-ос від 05.05.2016 підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а незаконно звільнений позивач поновленню на роботі.

Стосовно вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача вчинити доповнення до запису в трудовій книжці серії БТ-ІІ №2385114 щодо зазначення дати проведеної реорганізації управління ПФУ в Чернівецькому районі в Шаргородське ОУФУ та вчинити запис в трудовій книжці про переведення позивача з УПФУ в Чернівецькому районі в Шаргородське ОУПФУ, адже так як звільнення позивача проводилось Шаргородським ОУПФУ його було переведено на роботу в Шаргородське ОУПФФУ, та відповідний запис в його трудовій книжці відсутній суд зазначає наступне.

В Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення від 29 липня 1993 року №58, на яку посилається позивач зазначено, якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком в графі 3 трудової книжки робиться запис про те, з якого числа перейменоване підприємство.

В даному випадку має місце реорганізація Управління, шляхом злиття, в результаті чого утворилося нове Управління, тому норми вказаної Інструкції на дані правовідносини не поширюються.

Звільнення позивача із займаної посади начальником Шаргородського ОУПФУ не свідчить про те, що його було переведено на роботу в Шаргородське ОУПФУ, а є наслідком злиття Управлінь, у зв'язку із проведенням якого посаду начальника УПФУ в Чернівецькому районі скасовано, а тому, враховуючи, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному увесь час проведення реорганізації, звільнення його попереднім керівником не могло відбутися.

Тому вимоги позивача про здійснення записів в трудовій книжці про дату реорганізації та переведення його в новоутворене Управління задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд бере до уваги наступне.

У абзаці 5 п.10.4 Постанови Пленуму ВАСУ «Про судове рішення в адміністративній справі» №7 зазначено, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати.

Період вимушеного прогулу та розрахунок розміри виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Визначаючи розмір середнього заробітку, втраченого позивачем, у зв'язку із вимушеним прогулом, суд виходить із того, що період вимушеного прогулу становить 51 робочий день із 05.05.2016 по 19.07.2016 (день прийняття постанови).

Як слідує з довідки, виданої Шаргородським ОУПФУ, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 з розрахунку останніх 12 місяців його роботи, а саме з травня 2015 року по квітень 2016 року включно становить 5 006, 53 грн. Враховуючи, що середня кількість робочих днів в місяць за зазначених 12 місяців становить 21 день, середньоденний заробіток позивача становить 238,41 грн.

У зв'язку із чим з Шаргородського ОУПФУ підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12 158,91 грн..

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує в тому числі чи є підстави допустити негайне виконання постанови.

Згідно п. 2-3 ч.1 ст.256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Керуючись ст. ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Шаргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про вчинення доповнень до записів трудової книжки, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу та несвоєчасної виплати належних сум в день звільнення - задоволити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Шаргородського ОУПФУ Вінницької області №11-ос від 05.05.2016 «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді з 05 травня 2016 року.

Стягнути з Шаргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 12 158 /дванадцять тисяч сто п'ятдесят вісім/ гривень 91 копійку.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Відповідно до ст.186 КАС України апеляційна скарга на постанову подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Чернівецький районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено у відповідності до ч.3 ст.160 КАС України.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН