Справа № 820/6544/16
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 р. Справа № 820/6544/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калитки О. М.

Суддів: Кононенко З.О. , Бондара В.О.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2017р. по справі № 820/6544/16

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області треті особи Державна судова адміністрація України , Державна казначейська служба України

про визнання неправомірною відмови та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, в якому просив суд:

- визнати неправомірною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області в розрахунку та виплаті вихідної допомоги при звільненні у відставку;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за основною посадою у відповідності до ч. 1 ст. 136 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453 - VI "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинний до 01.04.2014 року).

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він є суддею у відставці. У липні 2016 року за наявності стажу роботи на посаді судді більш 20 років, позивач звернувся до Вищої ради юстиції і Верховної ради України із заявами про відставку. Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VІІІ він був звільнений у відставку, а наказом в.о. голови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від № 02-03/87 від 26.09.2016 року був відрахований зі штату Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. У зв'язку з тим, що в наказі в.о. голови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26.09.2016 року не було вказано про виплату належної вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, 18.11.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про нарахування і виплату зазначеної вихідної допомоги згідно ч.1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI. Листом відповідача за № 06-16/4593/16 від 22.11.2016 року у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги позивачу було відмовлено з посиланням на те, що на час прийняття постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VІІІ «Про звільнення суддів», якою позивача, як суддю Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, звільнено зі штату зазначеного суду, ст. 143 Закону України «про судоустрій і статус суддів», яка передбачає, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, не набрала чинності. Положення вищевказаного Закону набрали чинності 30.09.2016 року. За загальним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Позивач вважає дії та рішення відповідача такими що порушують його права, свободи та інтереси.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2017 року у справі № 820/6544/16-а задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання неправомірною відмови та зобов'язання вчинити певні дії.

Визнано неправомірною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області в розрахунку та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у відставку.

Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за основною посадою у відповідності до ч. 1 ст. 136 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453 - VI "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинний до 01.04.2014 року).

Відповідач не погодився із рішенням суду та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, причини неявки не повідомив.

Позивач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, Наказом начальника управління юстиції виконкому Харківської обласної Ради народних депутатів №02-7/20 від 03.03.1993 року на підставі рішення XI1 сесії Харківської обласної ради народних депутатів від 25.02.1993 року позивач був зарахований на посаду судді Лозівського міського суду Харківської області з 4 березня 1993 року.

Постановою Верховної Ради України №809-ІУ від 15.05.2003 року обраний суддею безстроково.

Згідно Указу Президента України від 13.07.2006 року №608/2006 позивач відрахований зі штату Лозівського міськрайонного суду Харківської області 06.09.2006 року та 07.09.2006 року зарахований до штату Ізюмського міськрайонного суду Харкіськї області на посаду судді.

У липні 2016 року за наявності стажу роботи на посаді судді більш 20 років, позивач звернувся до Вищої ради юстиції і Верховної Ради України із заявами про відставку.

Постановою Верховної Ради України від 08109.2016 року №1515-VІІІ позивач був звільнений у відставку, а наказом в.о. голови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26.09.2016 року № 02-03/87 відрахований зі штату Ізюмського міськрайонного суду Харківської області.

У зв'язку з тим, що в наказі в.о. голови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26.09.2016 року не було вказано про виплату належної вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, 18.11.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про нарахування і виплату зазначеної вихідної допомоги згідно ч.1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI.

Листом Відповідача за № 06-16/4593/16 від 22.11.2016 року у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги позивачу було відмовлено з посиланням на те, що час прийняття постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VІІІ «Про звільнення суддів», якою позивача, як суддю Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, звільнено зі штату зазначеного суду, ст. 143 Закону України «про судоустрій і статус суддів», яка передбачає, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, не набрала чинності. Положення вищевказаного Закону набрали чинності 30.09.2016 року. За загальним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими Законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Відповідно до ч. 1 статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453 (в редакції станом на 08.09.2016р.) (далі - Закон №2453) суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

У відповідності до приписів ст. 120 Закону №2453 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 Закону №2453 повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Так, ч. 1 ст. 122 Закону №2453 визначено порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначається цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

Законом України від 10 лютого 2010 року N 1861-VI затверджено Регламент Верховної Ради України (далі - Регламент).

Статтею 138 Регламенту передбачено порядок прийняття постанов та інших актів Верховної Ради.

Зокрема, ч. 2 даної статті передбачено, що постанови Верховної Ради приймаються з конкретних питань з метою здійснення її установчої, організаційної, контрольної та інших функцій. Такі постанови Верховної Ради набирають чинності з дня їх прийняття, якщо інше не передбачено самою постановою.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку Постанова Верховної Ради України «Про звільнення суддів» № 1600- VIII набрала законної сили саме 08.09.2016р. в день її прийняття Верховною Радою України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/201З висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально - побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, якими не передбачалась виплата такої допомоги суддям при звільненні.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що звільнення позивача з займаної посади здійснено постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин як Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, що набрав чинності після звільнення позивача із займаної посади, так і ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453 в редакції до 01.04.2014 року.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вище викладене, постанова Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2017 року у справі № 820/6544/16-а не відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2017р. по справі № 820/6544/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання неправомірною відмови та зобов'язання вчинити певні дії.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калитка О.М.
Судді(підпис) (підпис) Кононенко З.О. Бондар В.О.
Повний текст постанови виготовлений 14.03.2017 р.