Справа № 192/5/17(2-а/192/8/17)
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"16" березня 2017 р.Справа № 192/5/17(2-а/192/8/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Юрко І.В., суддів: Гімона М.М., Чумака С. Ю.,

секретарі судового засідання: Федосеєвої Ю.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року у справі № 192/5/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Солонянському районі Дніпропетровської області про визнання неправомірними дій субєкта владних повноважень та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 05.01.2017 року звернувся до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Солонянському районі Дніпропетровської області, в якому просив:

- визнати неправомірними дії Солонянського управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо припинення виплати пенсії по інвалідності, передбаченої ст.26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.06.2015 року;

- зобовязати Солонянське управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області поновити з 01.06.2015 року виплату призначеної пенсії як інваліду 3 групи загального захворювання, передбаченої ст.26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії з 01 червня 2015 року по 29 червня 2016 року з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Вказана ухвала сторонами не оскаржувалась.

Постановою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Від Управління Пенсійного фонду України в Солонянському районі Дніпропетровської області до суду надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також відповідач просив здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представника управління.

Відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обовязковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1, є інвалідом III групи загального захворювання, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Солонянському районі Дніпропетровської області та з 14.02.2014 року отримував пенсію по інвалідності, призначену у відповідності до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (а.с.13, 30, 47).

На час призначення пенсії і по теперішній час ОСОБА_1 працює на посаді начальника управління соціального захисту населення Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області. Відповідно до Закону України «Про державну службу» зазначена посада відноситься до посад державної служби категорії «Б» (а.с.58-64).

З 01.04.2015 року виплату пенсії ОСОБА_1 припинено.

10.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу з листом щодо поновлення виплати йому пенсії з 01.06.2015 року.

Пенсійний орган листом № 3687/03/11 від 19.10.2016 року відмовив ОСОБА_1 в задоволенні такої заяви (а.с.12).

Позивач не погодився з такими діями пенсійного органу та оскаржив їх до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивач з 02.11.1998 року і по теперішній час працює на державній службі, у звязку з чим на нього розповсюджуються обмеження, встановлені ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015 року і єдина умова поновлення виплати пенсії передбачена абз.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а саме звільнення з роботи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року, тимчасово у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів першої та другої групи, інвалідів війти третьої групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війти, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» пенсії, призначені відповідно до цього Закону не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року у частині першій статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», абзаци другий і третій викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Зазначені вище норми були діючими у період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року та у встановленому законом порядку неконституційними не визнавались.

Враховуючи те, що у зазначений період позивач перебував на посаді державної служби, і в цей період стаття 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» містила застереження щодо виплати будь-якого виду пенсії особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», відповідачем правомірно було припинено виплату пенсії позивачу.

Посилання апелянта на те, що на час призначення йому пенсії по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» пенсія державному службовцю виплачувалась незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію, тому норма закону, що набрала чинності з 01.04.2015 року не повинна бути застосована до його пенсійної виплати, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки у випадку внесення змін до вищезазначеного Закону щодо порядку виплати пенсії, дані зміни розповсюджуються на всіх осіб, які отримують пенсію відповідно до нього і застосовуються з дня набрання змін до Закону законної сили.

Також не обґрунтовані доводи апелянта в частині порушення пенсійним органом вимог ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», щодо не прийняття відповідачем окремого рішення про припинення виплати йому пенсії.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено підстави припинення та поновлення виплати пенсії. Згідно ч.1 зазначеної норми виплата пенсії, у випадках передбачених зазначеною статтею, припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Разом з тим, як встановлено судом, позивачу припинено виплату пенсії не за рішенням відповідача, а у звязку з внесенням змін до ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», тобто на підставі рішення законодавчого органу.

Судом першої інстанції вірно зроблений висновок, що у випадку імперативного припису Закону України, що регулює порядок призначення та виплату пенсій, в даному випадку Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», окремого рішення пенсійного органу щодо припинення виплати пенсії не потребується.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Управлінням Пенсійного фонду України в Солонянському районі Дніпропетровської області доведено правомірність припинення виплати пенсії ОСОБА_1.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Згідно частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В АЛ И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року у справі № 192/5/17 залишити без задоволення.

Постанову Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року у справі № 192/5/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

В повному обсязі ухвалу складено 17 березня 2017 року.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: М.М.Гімон

Суддя: С.Ю. Чумак