Справа № 2а/0470/5218/12
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" березня 2017 р. м. Київ К/800/39577/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Петриківського районного центру зайнятості до фермерського господарства «Зоря» про стягнення суми за касаційною скаргою Петриківського районного центру зайнятості на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2012 року Петриківський районний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до фермерського господарства «Зоря» (далі - ФГ «Зоря»), в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з ФГ «Зоря» на користь Петриківського районного центру зайнятості завдану матеріальну шкоду.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за результатами позапланової ревізії фінансово-господарської діяльності Петриківського районного центру зайнятості, проведеної Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області, встановлено порушення ФГ «Зоря» умов договору про працевлаштування безробітного з наданням дотації та пунктів 7, 15 Порядку надання роботодавцю дотації на створення додаткових робочих місць для працевлаштування безробітних, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10 січня 2001 року N 1 (далі - Порядок), в частині неповідомлення Петриківського районного центру зайнятості про звільнення ОСОБА_4 та порушення гарантій зайнятості осіб (розірвання трудового договору з працівником, працевлаштованим за направленням державної служби зайнятості, до закінчення 2 років з дня працевлаштування), чим Петриківському районному центру зайнятості було завдано матеріальну шкоду у розмірі 355920,12 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 серпня 2006 року між Петриківським районним центром зайнятості та ФГ «Зоря» укладено договір № 0050, за умовами якого відповідач (роботодавець) зобов'язувався працевлаштувати на постійну роботу на строк не менше 2-х років за направленням центру зайнятості безробітного ОСОБА_4, а центр зайнятості - надавати дотацію для покриття витрат на заробітну плату працевлаштованого за професією тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва.

30 серпня 2006 року ОСОБА_4 прийнятий на роботу до ФГ «Зоря» на посаду тракториста-машиніста за вищевказаним договором, що підтверджується копією трудової книжки.

06 квітня 2012 року Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області було проведено позапланову ревізію фінансово-господарської діяльності Петриківського районного центру зайнятості за період з 01 січня 2004 року по 01 січня 2006 року та з 01 січня 2007 року по 01 січня 2009 року, за результатами якої складено акт від 06 квітня 2012 року № 04-19-32. Вказаною ревізією встановлено, що наказом ФГ «Зоря» від 31 січня 2008 року №8к ОСОБА_4 було звільнено з займаної ним посади за згодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України з 31 січня 2008 року. Таким чином, ФГ «Зоря» було порушено умови пунктів 2.3.3., 2.3.4., 4.3. та 4.4. договору в частині неповідомлення Петриківського районного центру зайнятості про звільнення ОСОБА_4 та порушення гарантій зайнятості особи, працевлаштованої за направленням державної служби зайнятості, що є порушенням частини 3 пункту 7 Порядку та призвело до спричинення матеріальної шкоди державі в особі Петриківського районного центру зайнятості.

Крім того, ревізією встановлено порушення відповідачем пункту 15 Порядку в частині порушення гарантій зайнятості осіб (розірвання трудового договору з працівником, працевлаштованим за направленням державної служби зайнятості, до закінчення 2 років з дня працевлаштування, у зв'язку із звільненням працівника ОСОБА_4 31 січня 2008 року відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за згодою сторін)) та неприпинення Петриківським районним центром зайнятості протягом лютого 2008 року - листопада 2009 року подальшого надання дотації роботодавцю на створення додаткових робочих місць, у зв'язку з чим за період з лютого 2008 року по лютий 2010 року ФГ «Зоря» незаконно відшкодовано дотації на створення додаткових місць для працевлаштування безробітних.

07 травня 2012 року ФГ «Зоря» було отримано претензію Петриківського районного центру зайнятості № 1 від 23 квітня 2012 року на суму 355920,12 грн.

29 травня 2012 року ФГ «Зоря» було повернуто Петриківському районному центру зайнятості дотацію на працевлаштування ОСОБА_4 у розмірі 25543,05 грн. за договором № 0050 від 28 серпня 2006 року, що підтверджується копією платіжного доручення № 1 від 29 травня 2012 року.

Вважаючи дії відповідача щодо неповернення дотації на створення додаткових робочих місць для працевлаштування безробітних за період з лютого 2008 року по лютий 2010 року протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що даний спір є справою адміністративної юрисдикції і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає такий висновок судів помилковим.

У відповідності до частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Водночас, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, а тому, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов'язком доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Крім того, пункт 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленій у справах цієї категорії, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 813/2964/14.

Однак, вирішуючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували юридичної природи спору, що виник між сторонами, та не звернули увагу на те, що даний спір не є публічно-правовим, виник за участю суб'єкта владних повноважень, який у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції, а тому прийшли до помилкового висновку, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Якщо провадження за позовною заявою, яку не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, було помилково відкрито, суд закриває провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Керуючись статтями 157, 220, 222, 223, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Петриківського районного центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року скасувати.

Провадження в адміністративній справі за позовом Петриківського районного центру зайнятості до фермерського господарства «Зоря» про стягнення суми закрити.

Роз'яснити позивачу право звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.М. Заїка

М.І. Мойсюк