Справа № 331/1442/17
Суддя: Жукова О. Є.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/331/75/2017
Справа № 331/1442/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Жукової О.Є.
при секретарі Орманджи Ю.Ю.
за участю представника позивача- Марциха Я.О.
представника відповідача- Якуніна А.О.
представника третьої особи Пасічник О.М.
розглянувши в відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій ,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача , в якому просив суд зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 направити до ГУ ПФУ в Запорізькій області усі документи необхідні для призначення йому пенсії у відповідності до п. «в» ст. 12 ЗУ «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002 року, покласти на відповідача витрати на правову допомогу.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі зазначивши, що військовий комісаріат уповноважений направляти до органів пенсійного Фонду документи осіб, які мають право на пенсію, разом з тим, позивач був звільнений 02.12.2005 року , і в редакції Закону «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», яка діяла на час звільнення, не мав права на пенсію, так само на час досягнення 45 років позивач не мав необхідної кількості вислуги років. Важає дії військового комісаріату такими, що відповідають чинному законодавству.
Представник третьої особи підтримала позицію представника відповідача, вказавши також, що позивач звертався з позовом до УПФУ та військового комісаріату з вимогами щодо зобов`язання призначити пенсію, і постановою суду в задоволенні його вимог було відмовлено.
Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Умови норми і порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-XII, який в редакції згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04.04.2006р. №3591-ІV у теперішній час має назву: «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей» від 15.06.2004 року № 1763-IV.

Пункт 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей» від 15.06.2004 року № 1763-IV дійсно зазначав, що для військовослужбовців, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 років пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення».

Проте, наведена редакція п. 11 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей» була чинною до 14.09.2011р.

А саме, Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. №3668-VІ, зокрема, п. 11 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей» викладено у редакції, якою передбачено, що для військовослужбовців, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 20 років пенсія обчислюється у розмірі 50 відсотків від грошового забезпечення.

Як вбачається із вищенаведеного, при призначенні пенсії згідно п. 11 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей» необхідна наявність двох основних пов`язаних між собою умов, а саме:

-досягнення особою на день звільнення з військової служби 45-річного віку

-наявність вислуги 20 років.

Тобто, якщо особа на день звільнення не досягла 45-річного віку, або у разі досягнення на день звільнення 45-річного віку ця особа не має визначеного наведеною нормою вислуги років, то право на пенсію згідно вимог п. 11 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей» вона не набуває.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проходив військову службу до 02.12.2005 року, тобто на день звільнення з військової служби він не досяг 45-річного віку.

Крім того, позивач на день звільнення (02.12.2005 року) мав вислугу років 17 років 4 місяці 1 день.

Таким чином, обставини проходження позивачем військової служби не відповідають жодної із двох, вищезазначених взаємопов`язаних умов, що визначають право на призначення пенсії згідно п. 11 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей».

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04.04.2006р. № 3591-ІV до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» були внесені зміни де, зокрема, пунктом «в» передбачалося, що «Пенсія за вислугу років призначається: ... особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності в них вислуги 15 років, які звільняються з військової служби відповідно до Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», тобто зазначена редакція Закону діяла вже після звільнення ОСОБА_1 ..

Разом з тим, Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. №3668-VІ були внесені зміни також і у пункт «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби». Згідно з внесеними змінами необхідна вислуга років також була збільшена до 20 років.

Вищезазначене свідчить про те, що на момент звільнення позивача з військової служби (02.12.2005) у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ще не містилося відповідної норми, яка б давала можливість на пенсійне забезпечення з вислугою 15 років, а на момент звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_4 (13.12.2016) вона вже не існувала, тобто вислуга була збільшена до 20 років.

Що стосується застосуванню раніше діючої або нині чинної редакції наведеної норми, то слід зазначити наступне.

Статтею 48 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», як в раніше діючий, так і у чинній редакції, визначався певний порядок звернення за призначенням пенсії, та зокрема, передбачалося обов`язкове звернення з заявою про призначення пенсії до відповідного органу пенсійного забезпечення.

Виходячи із наведеного, для призначення пенсії за нормами зазначеного Закону необхідне власне волевиявлення особи, виражене у заяві про призначення пенсії та певних документах.

А, отже, правовідносини між позивачем та відповідачами щодо пенсійного забезпечення виникли саме з часу звернення позивача із заявою про призначення пенсії, але на цей момент чинною була норма п. 11 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей», згідно якої, як вже зазначалось, не було підстав для призначення позивачу пенсії.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За змістом пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. №1-рп/99 щодо офіційного тлумаченням ст. 58 Конституції України, визначено, що дія нормативно-правового акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Щодо порядку направлення документів, суд зазначає , що у пункті 1 постанови правління Пенсійного фонду України «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 30.01.2007 № 3-1, визначено заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом подаються до Головних управлінь Пенсійного фонду України через уповноважені органи міністерств та відомств, з яких особа звільняється на пенсію.

Тобто, сам порядок звернення за призначенням пенсії зобов`язує уповноважені органи міністерств та відомств перевіряти наявність права на пенсію.

Оскільки судом встановлено, що як на момент звільнення із Зброїгних Сил України так і на час звернення 13.12.2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про направлення документів до ГУ ПФУ ОСОБА_1 не мав права на пенсію за вислугою років , суд приходить до висновку, що відповідач діяв у межах наданих повноважень відповідно до чинного законодавства, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 8-11, 158-161 , 94,90 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції , який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає , до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення . У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя:

15.03.2017 .