Справа № 806/2972/16
Суддя: Майор Г.І.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Шуляк Л.А.
Суддя-доповідач:Майор Г.І.
УХВАЛА

іменем України

"15" березня 2017 р. Справа № 806/2972/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Майора Г.І.

суддів: Бучик А.Ю.

Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "18" січня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій неправомірними та зобов'язання надати повну інформацію на звернення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірними дії (бездіяльність) Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в частині ненадання повної інформації на звернення від 14 листопада 2016 року та зобов'язати Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України надати повну інформацію на звернення від 14 листопада 2016 року.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 18.01.2017 у задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_3 звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказане рішення та постановити:

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в частині ненадання повної інформації на звернення від 14 листопада 2016 року;

- зобов'язати Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України надати повну інформацію на звернення від 14 листопада 2016 року.

Від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, де останній просить розглянути справу за відсутності його представника.

Позивач та відповідач не скористалися своїм правом на участь в судовому засіданні: повноважних представників в засідання суду не направили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Колегія суддів враховуючи те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги та положення частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України, пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності представників сторін, в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 14 листопада 2016 року направив на адресу Головного сервісного центру МВС України (м.Київ, вул.Лук'янівська,62) та Регіонального сервісного центру в Житомирській області запит про надання публічної інформації, у якому просив повідомити йому чи працює керівником ОСББ "Теплий стан" державний службовець ОСОБА_4, чи "безкорисно та безоплатно" вимагає від громадян України кошти державний службовець ОСОБА_4 та просив сповістити відповідним правоохоронним органам про підозру у скоєнні злочину підлеглим державним службовцем ОСОБА_4, надіслати копію рекомендованим листом

Листом від 18.11.2016 № 31/Г-414зі Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України повідомив ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 в трудових відносинах з Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України не перебуває, а тому запит надіслано за належністю до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Житомирській області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу на його запит було надано відповідь у порядку та у термін визначений Законом України "Про доступ до публічної інформації", а тому позовні вимоги є безпідставним та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Право на доступ до інформації є конституційним правом людини, яке передбачене і гарантоване статтею 34 Конституції України, а саме, право кожного на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Закон України «Про інформацію» встановлює, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Під інформацією Закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Закон України «Про звернення громадян» передбачає, що громадяни України мають право звернутися до: органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, скаргою про їх порушення.

Гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації визначені в ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та полягають у обов'язку розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб - сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію. Розпорядники інформації зобов'язані надавати достовірну, точну і повну інформацію (п. 6 ч.1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 19 вказаного Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться в його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Ч. 1 п. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії запиту, що направлені позивачем відповідачу, вбачається, що запитувана позивачем інформація не є інформацією, що була отримана або створена відповідачами у процесі виконання ними своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, та вказана інформація не знаходиться в його володінні у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доводи позивача стосовно бездіяльності відповідача щодо нерозгляду запиту є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено, що запит позивача розглянуто та надано відповідь заявнику.

Матеріалами справи також підтверджено, що відповідь на запит позивачу надіслана поштовим зв'язком за адресою, яка зазначена у запиті, про що зазначено у журналі відправленої кореспонденції. Факт відправки поштової кореспонденції на ім'я ОСОБА_3 підтверджено реєстром поштових відправлень за відповідну дату - 18 листопада 2016 року за № 31/ Г-414зі.

Стосовно доводів позивача про те, що вказана відповідь не надходила, то колегія суддів зазначає, що запит ОСОБА_3 був зареєстрований ГСЦ МВС України 16.12.2016 року. Матеріалами справи також підтверджено, що відповідь (від 18.11.2016 за № 31/ Г-414зі) на запит, позивачу надіслані поштовим зв'язком за адресою, яка зазначена у запиті, про що зазначено у журналі відправленої кореспонденції.

Таким чином, відповідь позивачу на його запит була надана в межах п'яти робочих днів встановлених законодавством, а відповідальність за доставку поштової кореспонденції чинним законодавством покладена на підприємства поштового зв'язку.

Неотримання запитувачем інформації з незалежних від розпорядника інформації підстав не може бути правовою підставою для притягнення останнього до відповідальності.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції всупереч позовним вимогам не застосував вимоги Закону України "Про звернення громадян" колегія суддів зазначає таке.

Як вже зазначалося, позивач звернувся до відповідача 14.11.2016 року з заявою про надання публічної інформації.

Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3, просив відновити його порушене право на доступ до публічної інформації. Разом з тим, вимоги позивач обґрунтував приписами Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про звернення громадян".

Разом з тим, такі форми правовідносин в інформаційній сфері, як звернення громадянина та запит на інформацію, попри певну близькість, відрізняються за наступними ознаками: правові підстави; предмет; вимоги щодо форми; вимоги щодо порядку реєстрації та обліку; вимоги щодо порядку оплати.

Потреба в розмежуванні форм зазначених правовідносин передбачена статтею 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації», яка визначає: цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Отже, запитувач інформації (позивач) ототожнив поняття "запит про надання інформації" та "звернення" і не врахував, що запит про надання публічної інформації та звернення громадян є різними категоріями за правовими підставами, предметом, вимогами щодо форми тощо.

Крім того, у змісті позовної заяви позивач вказував на неотримання відповіді на подані інформаційні запити, проте в прохальній частині просив визнати неправомірними дії в частині ненадання п о в н о ї інформації на запит.

Відповідно до ч.1 ст.106 КАС України відсутність або незрозумілість обґрунтування є підставою для залишення позовної заяви без руху та надання строку для усунення цього недоліку. Крім того, у такий спосіб, ще на цій стадії суд першої інстанції може з'ясувати, в яких правовідносинах виник спір.

На стадії апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції такими повноваженнями не наділений.

Суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи, вірно застосував законодавство, яке регулює ці правовідносини та ухвалив правильне рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "18" січня 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Г.І. Майор

судді: А.Ю.Бучик

С.М. Шевчук

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України вул.Лук'янівська,62,м.Київ 71,04071

- ,