Справа № 147/1585/16-а
Суддя: Волошин І. А.
Дата ухвалення: 2017-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 147/1585/16-а
Провадження № 2-а/147/14/17
ПОСТАНОВА

іменем України

10.03.2017 року Тростянецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина І.А.,

за участі секретаря Чудак Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Тростянець адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Тростянецькому районі про зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Тростянецькому районі про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивує тим, що він 13.12.2016 року звернувся до відповідача з відповідною заявою про призначення пенсії за віком. Основний документ, що підтверджує трудовий стаж, а саме трудова книжка ним втрачена. Відповідно до Постанови КМУ №637 від 12.08.1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, а також архівних установ. При поданні заяви до Управління ПФУ ним подано в якості доказів довідки, що підтверджують його трудовий стаж. Додатком до протоколу №872 від 15.12.2016 року йому було відмовлено в призначенні пенсії, мотивуючи тим, що будь-який документ, виданий органами на тимчасово окупованій території, які не підконтрольні українській владі, не підлягають реєстрації та виконанню.

Так сталось, що ОСОБА_1 з 29.09.1982 року по 30.06.1987 року працював на Судобудівельному заводі «Залів» м.Керч, Автономна Республіка Крим. В зв'язку з виниклою ситуацією вчасно отримати дану довідку він не міг. Просив зобов'язати Управління ПФУ у Тростянецькому районі зарахувати до стажу роботи період з 29.09.1982 року по 30.06.1987 року на Судобудівельному заводі «Залів» та зобов'язати відповідача призначити пенсію за віком згідно поданої ним заяви з 13.12.2016 року.

В судове засідання позивач не з`явився, однак надав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, покладаючись на викладені в позовній заяві обставини та розгляд справи просить провести у його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак надали на адресу суду заперечення проти позову, в якому пояснили, що УПФ України у Тростянецькому районі діє в межах чинного законодавства України. Вважають відмову у зарахуванні йому періоду роботи з 29.09.1982 року по 30.06.1987 року законною та обґрунтованою, оскільки позивачем до Управління надано в якості доказів довідку, отриману з республіки Крим. Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VII визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій на тимчасово окупованій території. Будь-який акт(документ) виданий органами або особами, передбаченими ч.3 ст.9 зазначеного Закону є недійсним і не створює правових наслідків. В разі надання позивачем всіх необхідних документів, передбачених законом, що підтвердять наявність страхового стажу не менш як 15 років, йому буде призначено пенсію. Тому вважають, що чинять згідно закону і не порушують прав позивача, просять відмовити в позові. Просить розглянути справу в її відсутності.

Згідно ч.4 ст.122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ст.41 ч.1 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом, дослідивши матеріали справи, заперечення відповідача, було встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Статтею 22 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Основного Закону України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових та соціальних пенсій.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до Постанови КМУ №637 від 12.08.1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, а також архівних установ.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина». Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, йому виповнилось 60 років і він 13 грудня 2016 року відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» звернувся до Управління для призначення пенсії за віком. Трудова книжка ним втрачена. Відповідно до додатку до протоколу №872 від 15.12.2016 року «Про відмову у призначенні пенсії» ОСОБА_1 період роботи на судобудівельному заводі «Залів» з 29.09.1982 року по 30.06.1987 року зарахувати до трудового стажу неможливо, оскільки доказами на підтвердження стажу роботи являється документ, виготовлений на тимчасово окупованій території та не підлягає реєстрації та виконанню на території України.(а.с.9).

У пункті 54 Рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» ЄСПЛ також зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

На підтвердження страхового стажу позивачем надано суду довідку ВАТ Судобудівельний завод «Залів» м.Керч республіки Крим, від 01.11.2016 року №8/402, відповідно до якої встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно працював на Судобудівельному заводі «Залів» ім.Б.Є.Бутоми токарем в цеху №4 в період з 29.09.1982 року(згідно наказу №190 від 24.09.1982 року) до 30.06.1987 року(наказ №126 від 30.06.1987 року).(а.с.7).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначається як тимчасово окупована територія.

Права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Сургш V. Тигкеу, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Могег V. іНе КериЬІіс о/ МоШоуа апсі Кшзіа, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de fасtо органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Сургиз к Тигкеу, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Сургш V. Тигкеу, 10.05.2001, §92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» Могег V. (ке КериЬІіс о/ МоШоуа апсі Кшзіа, 23.02.2016, §142).

Згідно ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Дослідивши усі докази по справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення.

За таких обставин, управління Пенсійного фонду повинно було вчинити дії по призначенню позивачу пенсії з дня його звернення за такою, тобто з 13 грудня 2016 року.

Відповідно до ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 2-15,17-18, 69-71, 79, 86, 94,158, 162-163, 167 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Тростянецькому районі про зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Зобов'язати Управління ПФУ у Тростянецькому районі зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 період з 29 вересня 1982 року по 30 червня 1987 року на Судобудівельному заводі «Залів» м.Керч, Автономна Республіка Крим.

Зобов'язати Управління ПФУ у Тростянецькому районі призначити пенсію за віком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянину України, зареєстрованому за адресою: смт.Тростянець. вул.Витягайлівська, 95, Тростянецького району Вінницької області, згідно поданої ним заяви з 13 грудня 2016 року.

Судовий збір компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Тростянецький районний суд Вінницької області.

Суддя