Справа № 753/8493/16
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 753/8493/16 Головуючий у 1-й інстанції: Савлук Т.В. Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А

Іменем України

14 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Ганечко О.М. Коротких А.Ю.

при секретарі Архіповій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про перерахунок пенсії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до Лівобережного об'єднання Управління пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення з Лівобережного об'єднання Управління пенсійного фонду України в м. Києві 178 658 грн. 55 коп. призначеної пенсії за віком за період з 01 квітня по 31 грудня 2015 року, зобов'язання Лівобережного об'єднаного Управління пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату з 01 січня 2016 року призначеної раніше пенсії за віком відповідно до чинного законодавства у розмірі 90 % без обмеження заробітної плати, згідно зі ст. 37-1 Закону України «Про державну службу».

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною відмову Лівобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо поновлення ОСОБА_2 виплати пенсії за віком, як державному службовцю, яка призначена згідно Закону України «Про державну службу», зобов'язано Лівобережне об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком, як державному службовцю, яка призначена згідно Закону України «Про державну службу», з 08 червня 2016 року, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що з 01 липня 2011 року ОСОБА_2 перебуває на обліку в Лівобережному об'єднанні Управління пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком як державний службовець, яка призначена згідно закону України «Про державну службу».

15 квітня 2016 року позивач звернулась до Лівобережного об'єднання Управління пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком відповідно до чинного законодавства у розмірі 90% без обмеження заробітної плати, згідно зі ст. 37-1 Закону України «Про державну службу» та зробити перерахунок пенсії за період з 01 червня 2015 року по 01 грудня 2015 року із розміру нарахованої та невиплаченої позивачу пенсії та нараховану суму невиплаченої пенсії з квітня 2015 року по даний час виплатити.

Однак, 20 квітня 2016 року (вих. №1850/14/Л-130) Лівобережне об'єднання Управління пенсійного фонду України в м. Києві відмовило у відновленні виплати пенсії, оскільки згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» ( в редакції Закону України №911-VIII від 24 грудня 2015 року) тимчасово у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам, які працюють на посадах та умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» призначені пенсії (щомісячного довічного грошове утримання) не виплачується.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII абз. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-VI було викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України", «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується; у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на інших посадах/роботах пенсії, призначені відповідно до цієї статті, розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність».

Аналогічні зміни було внесено до ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень вищезазначеного Закону № 213-VІІІ порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширювався на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Згідно п. 1 Прикінцевих положень Закону №213-VІІІ цей Закон набрав чинності з 01 квітня 2015 року.

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ, яким було продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року.

Ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (зі змінами, внесеними Законом України №911-VIII, які набрали чинності з 01 січня 2016 року) було передбачено, що тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються; після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Крім того, ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було встановлено, що тимчасово, у період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються; у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на інших посадах/роботах щомісячне довічне грошове утримання, розмір якого перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Після звільнення з роботи щомісячне довічне грошове утримання виплачується у повному розмірі.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII було передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/довічне грошове утримання призначаються, зокрема відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

З огляду на викладене, дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу ґрунтувалися на вимогах чинного на той час законодавства.

Однак, 08 червня 2016 року Конституційним Судом України прийнято рішення № 4-рп/2016 (справа №1-8/2016), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII;

- абз. 1, 2, 3, 4 та першого, другого речень абз. 6 ч. 5 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII;

- п. 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 було визнано неконституційним абз. 1, 2 ч. 5 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які передбачали, що тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, Законом України «Про прокуратуру», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

При цьому, у вказаному рішенні Конституційним Судом України визначено зазначені нормативно-правові акти як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Відтак, Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 в частині визнання неконституційними положень вказаного законодавства підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли після 08 червня 2016 року та зворотної сили не має.

Отже, позивач продовжуючи працювати на посаді судді з 08 червня 2016 року отримав право на поновлення йому виплати пенсії, призначеної на загальних підставах.

Поряд із цим, колегія суддів враховує положення ст. 126 Конституції України, згідно якої до основоположних принципів здійснення правосуддя в Україні віднесено принципи незалежності та недоторканності суддів.

У правовій позиції Конституційного Суду України, висловленій ним у рішенні по справі про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема, від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного грошового утримання), Конституційний Суд України наголошував, що ч. 3 ст. 22 Конституції України встановила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, зокрема зменшення розміру довічного щомісячного грошового утримання суддів, що пов'язано із особливістю правового статусу суддів, як конституційних гарантій їх незалежності.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, та зобов'язання відповідача поновити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком з 08 червня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновків про порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо неправомірного стягнення з відповідача судового збору у розмірах, визначених у судовому рішенні, оскільки розподіл судових витрат здійснено у відповідності до вимог ст. 94 КАС України, враховуючи кількість заявлених та задоволених вимог.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного та приписів ст. 159 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 41, ч. 4 ст. 196, ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, а постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Ганечко О.М.

Коротких А.Ю.

Повний текст ухвали виготовлено 17 березня 2017 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Коротких А. Ю.

Ганечко О.М.