Справа № 803/1363/16
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року Справа № 876/9652/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Хобор Р.Б., Попка Я.С.

з участю секретаря судового засідання Мацьків М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10.10.2017 року у справі № 803/1363/16 за позовом ОСОБА_1 до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції головного управління Державної фіскальної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення та вимоги про сплату боргу, -

В С Т А Н О В И В :

08 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції головного управління Державної фіскальної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22 жовтня 2015 року № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 22 жовтня 2015 року № Ф-.

Позовні вимоги мотивує тим, що Луцькою ОДПІ проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, за результатами якої складено акт №4361/17.01/НОМЕР_1 від 25.09.2015 року.

Відповідно до висновків акта перевірки контролюючим органом виявлено порушення вимог пункту 44.1 статті 44, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 ПК України, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб в сумі 953,88 грн.; порушення статті 7, пунктів 2,3,9 статті 9 розділу ІІІ Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI, внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок на загальну суму 36 761,50 грн.

На підставі акта перевірки №4316/17.01/НОМЕР_1 від 25 вересня 2015 року Луцькою ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 22 жовтня 2015 року № про збільшення грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб у сумі 1192,35 грн., в тому числі основного платежу - 953,88 грн. та штрафних санкцій 238,47 грн.; вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 22 жовтня 2015 року №Ф- на суму 36 761,50 грн.

Позивач не погоджується з висновком контролюючого органу про завищення нею валових витрат за 2013 та 2014 роки на суму 6 359,20 грн., оскільки відповідачу під час проведення перевірки надавались всі первинні документи оформлені у відповідності до вимог чинного законодавства для підтвердження валових витрат по господарських операціях та які відображені в книгах обліку доходів та витрат за 2013-2014 роки.

Проте, працівниками державної фіскальної служби здійснено самовільний помісячний розрахунок валових витрат та чистого доходу у відповідності до структури валових витрат та донарахування податкових зобов'язань.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 10.10.2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на неї апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки дане рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та таке, що неповно відображає обставини, які мають істотне значення для даної справи.

Разом з тим апелянт вказує, що Луцькою ОДПІ проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, за результатами якої складено акт №4361/17.01/НОМЕР_1 від 25.09.2015 року.

Відповідно до висновків акта перевірки контролюючим органом виявлено порушення вимог пункту 44.1 статті 44, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 ПК України, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб в сумі 953,88 грн.; порушення статті 7, пунктів 2,3,9 статті 9 розділу ІІІ Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI, внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок на загальну суму 36 761,50 грн.

На підставі акта перевірки №4316/17.01/НОМЕР_1 від 25 вересня 2015 року Луцькою ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 22 жовтня 2015 року № про збільшення грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб у сумі 1192,35 грн., в тому числі основного платежу - 953,88 грн. та штрафних санкцій 238,47 грн.; вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 22 жовтня 2015 року №Ф- на суму 36 761,50 грн.

Працівниками державної фіскальної служби, які проводили перевірку підприємця здійснено самовільний розрахунок та донарахування податкових зобов'язань, хоча на підтвердження валових витрат на загальну суму 6359, 20 грн. позивачем було надано копії первинних документів, які підтверджують витрати за статтями за 2013 рік на суму 1396,75 грн. Та за 2014 рік на суму 4962,44 грн. та на підтвердження прибутку, отриманого за 2013 та 2014 роки помісячно було надано копії кних обліку доходів та витрат із постатейною та помісячною розшифровкою витрат. Дані доводи позивача не були враховані судом першої інстанції.

Просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10.10.2017 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_1 зареєстрована у виконавчому комітеті Луцької міської ради як суб'єкт господарювання 20 січня 2009 року та взята на податковий облік у Луцькій ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області 21.01.2009 року за №18014. Основними видами економічної діяльності є: діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, оптова торгівля текстильними товарами, неспеціалізована оптова торгівля, інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах. Позивач з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року перебувала на загальній системі оподаткування та була платником єдиного внеску.

Відповідно до наказу Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області №1529 від 13 липня 2015 року (а.с. 137), плану графіка проведення планових документальних перевірок суб'єктів господарювання на 3 квартал 2015 року та направлень від 31.08.2015 року №001857, 001862, 001861, 001860 відповідачем було проведено планову документальну виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, з питань дотримання вимог податкового законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі єдиного внеску) , валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року.

За результатами вказаної перевірки Луцькою ОДПІ складено акт №4316/17.01/від 25 вересня 2015 року (а.с.6-15), відповідно до висновків якого контролюючим органом виявлено порушення вимог пункту 44.1 статті 44, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 ПК України, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб в сумі 953,88 грн., зокрема за 2013 рік в сумі 209,51 грн. та за 2014 рік в сумі 744,37 грн.; порушення статті 7, пунктів 2, 3, 9 статті 9 розділу ІІІ Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI (Закон № 2464), внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок на загальну суму 36 761,50 грн., а саме: за 2013 рік 35 668,61 грн. та за 2014 рік 1 092,89 грн.

На підставі акту перевірки №4316/17.01/від 25 вересня 2015 року Луцькою ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 22 жовтня 2015 року №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22 жовтня 2015 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 22 жовтня 2015 року № (а.с.24-26).

Позивач оскаржила податкове повідомлення-рішення від 22 жовтня 2015 року № та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22 жовтня 2015 року №Ф- до ГУ ДФС у Волинській області, однак рішенням про результати розгляду первинної скарги від 07 грудня 2015 року №576/ФОП/03-20-10-03-06 ГУ ДФС у Волинській області податкове повідомлення-рішення та вимогу про сплату боргу (недоїмки) залишено без змін, а скаргу без задоволення.

В подальшому, ФОП ОСОБА_1 звернулася зі скаргою до Державної фіскальної служби України, однак рішенням про результати розгляду від 05 лютого 2016 року №1191/7/99-99-10-01-03-14 ДФС України оскаржуване податкове повідомлення-рішення Луцької ОДПІ від 22 жовтня 2015 року № та рішення ГУ ДФС у Волинській області від 07 грудня 2015 року №576/ФОП/03-20-10-03-06 про результати розгляду первинної скарги залишені без змін, а скарга без задоволення (а.с. 18-19).

Відповідно до відомостей, що містяться у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік, поданій фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 08 лютого 2015 року до Луцької ОДПІ (том.2 а.с.2-6), сума одержаного доходу становить 3075748,44грн.; вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей становить 2 316 335,65 грн.; витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату 308 218,18 грн. 29 коп.; інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг 343 440,40 грн.; сума чистого оподатковуваного доходу 107 754,21 грн.

Відповідно до відомостей, що містяться у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік, поданій фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 08 лютого 2015 року до Луцької ОДПІ (том.2 а.с.7-11), сума одержаного доходу становить 2 761 067,00грн.; вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей становить 2 124 154,00 грн.; витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату 300 431,00 грн.; інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг 288 276,00 грн.; сума чистого оподатковуваного доходу 48 206,00грн.

Як вбачається з акту перевірки №4316/17.01/від 25 вересня 2015 року перевіркою правильності визначення витрат безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу (документально підтверджених) за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року встановлено їх завищення на загальну суму 6 359,20 грн., а саме:

- за 2013 рік на суму 1 396,75 грн. в частині статей витрат: «витрати на франшизу» - 181,60 грн.; «ремонт та обслуговування» - 1 215,14 грн.

- за 2014 рік на суму 4 962,44 грн. - в частині статей витрат: «витрати на франшизу» - 764,00 грн.; «витрати на опалення» - 183,35 грн.; «ремонт обладнання» - 3 984,70 грн.

Вказані витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, чим порушено пункт 177.4 статті 177 ПК України.

Таким чином, ФОП ОСОБА_1 завищено валові витрати за 2013 рік на 1 396,75 грн. та за 2014 рік на 4 962,44 грн., а всього на загальну суму 6 359,20 грн.

У зв'язку із встановленим завищенням валових витрат за 2013-2014 роки відбулось заниження чистого оподатковуваного доходу (різниця між загальним оподатковуваним доходом і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця) позивача на 6 359,20 грн., зокрема за 2013 рік на суму 1 396,75 грн. (109 150,96 грн. встановленого чистого оподатковуваного доходу 107 754,21 грн. задекларованого чистого оподатковуваного доходу підприємцем) та за 2014 рік на суму 4 962,44 грн. (53 168,44 грн. встановленого чистого оподатковуваного доходу 48 206,00 грн. задекларованого чистого оподатковуваного доходу підприємцем), що призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб за 2013 рік на 209,51 грн. та за 2014 рік на 744,37 грн., всього на загальну суму 953,88 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимогах у справі, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (надалі ПК України) передбачено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання у будь-який момент після отримання такого рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є платником податку на доходи фізичних осіб в силу статті 162 ПК України (в редакції, чинній в момент виникнення спірних правовідносин), як резидент, який отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України (пункт 163.1 статті 163 ПК України).

Особливості оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від здійснення господарської діяльності, що перебуває на звичайній системі оподаткування, встановлено статтею 177 ПК України.

Абзацом четвертим пункту 164.1 статті 164 ПК України встановлено, що базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 177.1., пункту 177.2 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно із пунктами 177.11 статті 177 ПК України фізичні особи - підприємці подають річну податкову декларацію у строк, визначений підпунктом 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 цього Кодексу, в якій поряд з доходами від підприємницької діяльності мають зазначатися інші доходи з джерел їх походження з України та іноземні доходи.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу. («Податок на прибуток підприємств»).

Отже, витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницькою діяльністю, формуються у тому ж порядку як у платників податку на прибуток.

Склад витрат та порядок їх визначення встановлено статтею 138 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно із пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Статтею 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16 липня 1999 року №996-XIV (з наступними змінами та доповненнями) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі, договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Статтею 177 Податкового кодексу України визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування. Так відповідно до пункту 177.10 статті 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХІV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні (далі Закон №996-ХІV) встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Такі ж вимоги до первинних документів встановлені пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704.

Основним нормативно-правовим актом, що визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2464-VI).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 частини 1 статті 4 та пункту 5 частини 1 статті 4 вказаного Закону платниками єдиного внеску є:

- роботодавці фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців);

- особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

У частині 2 статті 6 Закону України №2464-VI закріплені обов'язки платника єдиного внеску. Зокрема, платник зобов'язаний:

- своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок;

- вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування;

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

Частиною третьою статті 7 Закону № 2464 визначено, що нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Як встановлено пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 2464 максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частини п'ятої статті 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється єдиний внесок у розмірі 34,7 відсотка винагороди за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до частини одинадцятої статті 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та із вказаними в постанові Волинського окружного адміністративного суду підставами для відмови у задоволенні позовних вимог, додатково зазначивши, що згідно ст. 164 ПК України базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду(пункт 164.1).

Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу (підпункт 164.1.3).

Відповідно до ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу (пункт 177.1).

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункт 177.2).

Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг) (пункт 177.3).

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу (пункт 177.4).

Виходячи з системного аналізу наведених норм права апеляційний суд дійшов висновку, що при визначенні розміру податку з доходів фізичних осіб фізична особа - підприємець визначає чистий дохід за рік, який розраховується як різниця між загальним доходом та документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю.

З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ФОП ОСОБА_1 в 2013 та 2014 роках перебувала на загальній системі оподаткування. До матеріалів справи позивач додала копії книги доходів та витрат за 2013-2014 роки, розшифровки доходів та витрат за 2013-2014 роки, копії актів виконаних робіт, що підтверджують витрати.

Однак, копії цих документів не містять інформації про валові витрати на загальну суму 6359,20 грн., зокрема за 2013 рік- 1396,75 грн., в частині статей витрат: «витрати на франшизу» - 181,60 грн., «ремонт обслуговування» - 1215,14 грн. та за 2014 рік - 4962,44 грн., в частині статей витрат: «витрати на франшизу» - 764,00 грн., "витрати на опалення» - 183,35 грн., "ремонт обладнання» - 3142,19 грн. та 572,51 грн., а тому апеляційний суд погоджується з доводами податкового органу, що дані витрати безпідставно віднесені позивачем до витрат операційної діяльності, оскільки вони документально не підтверджені належними документами бухгалтерського та податкового обліку.

Сукупність наведених обставин дає підстави апеляційному суду погодитись з доводами податкового органу щодо завищення позивачем валових витрат на загальну суму 6359,20 грн. та відповідно заниження податку на доходи фізичних осіб.

Відповідно до пунктів 1 та 4 ч.1 ст. 4 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI ,,Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців);

фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 ч.1 ст. 7 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно ч. 11 ст. 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Оскільки позивач безпідставно завищив валові витрати за 2013 рік на суму 1396,75 грн. та за 2014 рік на суму 4962,44 грн. відповідач обґрунтовано донарахував йому суму єдиного внеску в розмірі 36761,50 грн. та застосував штрафні санкції.

З матеріалів справи вбачається та зазначено у запереченнях відповідача на апеляційну скаргу, що ФОП ОСОБА_1 подано розрахунок за 2013 рік зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (том 2 а.с. 6) в якому відображено, що в графі «сума доходу на яку нараховується ЄСВ» з січня по листопад становить 0 грн., а за грудень становить 107 754, 21 грн. Таким чином, при розрахунку єдиного внеску позивачем застосовано обмеження встановлене пунктом 4 частини першої статті 1 Закону №2464, згідно якого максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок ( 20 706, 00 грн.). Разом з тим, з книги обліку доходів і витрат позивача за 2013 рік вбачається, що у позивача чистий дохід виникав помісячно, що у розрахунку зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2013 рік не відображено. Відповідно, розрахунок, зроблений ФОП ОСОБА_1 не відповідає фактичним обставинам справи.

Крім того, у поданому розрахунку (Таблиця 1 до Декларації про майновий стан та доходи ) за 2014 рік зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (том 2 а.с. 11) сума чистого доходу на який нараховується ЄСВ з січня по грудень 2014 року становить щомісячно 4 017,16 грн., всього за рік 48 206,00 грн. Однак, як вбачається з книги обліку доходів і витрат за 2014 рік у позивача чистий дохід на який нараховується єдиний внесок виникав помісячно не в рівнозначних сумах, що в Таблиці 1 до Декларації про майновий стан та доходи за 2014 рік не відображено. Відповідно даний розрахунок не відповідає фактичним обставинам справи.

Враховуючи вищевикладене, старшим державним податковим ревізором інспектором з метою визначення фактичних сум чистого доходу в розрізі місяців було здійснено розрахунок валових витрат, валового доходу та чистого доходу. Розрахунок здійснювався на підставі наданих підприємцем для проведення перевірки первинних документів, книги обліку доходів та витрат, виписок по банківських рахунках підприємця, звітів про нарахування та виплату заробітної плати та інших документів. За результатами проведених розрахунків було виявлено розбіжності у визначених підприємцем сумах окремих статей витрат (завищено валові витрати) та розраховано помісячний чистий дохід, який було отримано СПД ОСОБА_1 від провадження підприємницької діяльності за 2013-2014 роки та на який нараховується єдиний внесок, а саме за 2013 рік сума чистого доходу на який нараховується єдиний внесок складає 123 497,39 грн., а за 2014 рік 51 355,53 грн.

Таким чином, позивачем занижено чистий дохід на який нараховується єдиний внесок у 2013 році на суму 102 791,39 грн. (123 497,39 -- 20 706,00 грн.) та у 2014 році на суму 3 149,53 грн. (51 355,53 грн. -- 48 206,00 грн.).

В результаті вищевикладеного та перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум чистого доходу у розмірі 34,7 % встановлено заниження єдиного соціального внеску, що підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету за 2013-2014 роки на загальну суму 36 761,50 грн., чим порушено ст. 7, пп. 2, 3, 9 ст. 9 розділу ІІІ Закону України № 2464-VI.

На підставі аналізу документів наявних у матеріалах справи, доводів викладених у апеляційні скарзі та запереченнях колегія суддів приходить до висновку, що твердження апелянта про те, що працівниками державної фіскальної служби, які проводили перевірку підприємця здійснено самовільний розрахунок та донарахування податкових зобов'язань не знаходить свого підтвердження та є безпідставним, як і твердження, що судом першої інстанції не було враховано доводи позивача про те, що надавались всі необхідні первинні документи, які підтверджують валові витрати на загальну суму 6359,20 грн..

Разом з тим колегія суддів встановила, що позивачем не було надано необхідних первинних, розрахункових, платіжних та інших документів, які б підтверджували валові витрати на загальну суму 6 359,20 грн., а тому податкове повідомлення-рішення Луцької ОДПІ від 22 жовтня 2015 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 1192,35 грн. (953,88 грн. за основним платежем, 238,47 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) прийняте контролюючим органом в межах наданих повноважень та відповідно до чинного законодавства, а тому є правомірним.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10.10.2017 року у справі № 803/1363/16 за позовом ОСОБА_1 до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції головного управління Державної фіскальної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення та вимоги про сплату боргу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Р.П. Сеник

Судді : Р.Б. Хобор

Я.С. Попко

Повний текст рішення виготовлено 14.03.2017 року.