Справа № 814/3751/15
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/3751/15

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.08.2015р. № частково в сумі 1129,29 грн.; від 12.08.2015р. № , вимоги від 27.07.2015р. №Ф-, -

ВС ТА Н О В И В

01.10.2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.08.2015р. № частково в сумі 1129,29 грн.; від 12.08.2015р. № , вимоги від 27.07.2015р. №Ф-.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.12.2015 р. задоволено адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

Не погоджуючись з прийнятою по справі постановою, Державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі податковий орган посилається на те, що ФОП ОСОБА_2 було порушено вимоги податкового законодавства України, що виразилось у неправомірному формуванні витрат, а також податкового кредиту.

У зв'язку із виявленням порушень позивачем вимог Податкового кодексу України відповідачем і було прийнято податкові повідомлення-рішення, які на думку апелянта, є правомірними та обґрунтованими, а тому скасуванню не підлягають.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.12.2015 року та ухвалення нової, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть учать у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця 31.07.2001 року, як платник податків перебуває на обліку в ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва та займається роздрібною торгівлею в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

В липні 2015 року Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області було проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_2, в ході якої встановлено порушення позивачем:

- п. 198.6 ст. 198, п. 199.1 ст. 199 Податкового кодексу України та п.п.4.6.3 Порядку заповнення і подання податкової звітності з ПДВ, в результаті чого занижено ПДВ з 01.01.2013 по 31.12.2014 на суму 1787,13 грн. по контрагентам КП «Ринок Колос», ТОВ «Баядера Логістік» та ТОВ «Кримська водочна компанія»:

- п. 177.2 ст. 177, п. 177.4 ст. 177 ПК України, внаслідок чого встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності за 2013-2014 роки в сумі 20874 грн.

- п. 2 ст. 6, п.п. 2 п. 1 ст. 7, 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», результаті чого встановлено заниження єдиного внеску за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року на суму 49133 грн.

За результатами проведеної перевірки складено Акт №1500/17-01-14-02/ від 27.07.2015 року.

В ході проведення перевірки податковим органом було встановлено безпідставне включення позивачкою до складу витрат суму в розмірі 139168 грн. за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, які не підтверджені документально, безпосередньо не пов'язані з отриманням доходу та на які відсутні первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг.

На підставі Акту перевірки податковим органом визначено суму податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 31821,00 грн., з яких 20874 грн. - податку та 10947 грн. - штрафу (податкове повідомлення-рішення № від 12.08.2015 р.).

Від зазначеної суми заниження податку було додатково обраховано недоїмку зі сплати єдиного внеску в сумі 49133,00 грн. (вимога № Ф- від 27.07.15), а також штраф за донарахування єдиного внеску в розмірі 3267,34 грн. (рішення про застосування штрафних санкцій № від 12.08.15).

Також, за результатами перевірки ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва було прийнято податкове повідомлення-рішення № від 12.08.2015 про визначення позивачці грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 2680,70 грн., з яких 1787,13 - донараховано податку та 893,57 грн. - штрафу.

Визначення зазначеним податковим повідомлення-рішення грошового зобов'язання з ПДВ на суму 1034,27 грн. (760,72 - ПДВ та 273,55 грн. - штрафу) позивачкою визнається та не оскаржується.

Що стосується правомірності прийняття податкових повідомлень-рішень в оскаржуваній позивачкою частині та вимоги про сплату недоїмки, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_2, з огляду на наступне:

Згідно п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком з доходів фізичних осіб є чистий оподаткований дохід, тобто різниця між загальним оподаткованим доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать, й інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (п.п. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 138.4, 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг. До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

При цьому, згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

В акті перевірки податковий орган посилався на те, що позивачем було включено до складу витрат витрати, які не підтверджені документально, безпосередньо не пов'язані з отриманням доходу та на які відсутні первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг.

Відповідач вважає безпідставним врахування позивачем у складі витрат витрати в розмірі 4337,49 грн. з орендної плати за торгові місця на території КП «Ринок «Колос».

В ході розгляду справи встановлено, що позивачем було укладено з КП «Ринок «Колос» договір оренди від 01.01.2013р. №874, за умовами якого орендував торговельне місце на ринку, як склад для товарів,

З пояснень позивача встановлено, що вказане орендоване приміщення використовується для складування товару, який в подальшому реалізується. Відповідачем не спростовано цього та не надано жодних доказів протилежного.

Вказана господарська операція підтверджена позивачем належними та допустимими доказами, зокрема, договором оренди, податковими накладними, платіжними документами про сплату послуг оренди приміщення.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо правомірності віднесення позивачем витрат по вказаній господарській операції з КП «Ринок «Колос» до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів.

Відповідач посилався на те, що позивачем неправомірно віднесено до складу витрат витрати у розмірі 130886,52 грн. (36018,52 - за 2013 та 94868,00 - за 2014р.), у зв'язку з відсутністю первинних документів, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг.

У спростування вказаних висновків відповідача ФОП ОСОБА_2 надав платіжні документи, які підтверджують факт оплати товарів, робіт послуг.

Так, судом першої інстанції встановлено, що у Додатку №5 та Додатку № 6а до Акту перевірки зазначено перелік накладних, які включені до витрат за 2013 рік та за якими відсутні документи, що підтверджують факт оплати товарів, робіт, послуг.

Порівнянням в ході розгляду справи переліку накладних, зазначених у Додатках №5, № 6а до Акту, з наданими позивачем платіжними документами, спростовано твердження ДПІ, викладені в акті перевірки, оскільки платіжні документи повністю відповідають переліку накладних, зазначених у Додатках №5 та №6а (арк. спр.56-63).

Таким чином, позивачем належними доказами підтверджено факт оплати товарів, робіт та полу за накладними, визначеними податковим органом у Додатках до акту перевірки, а тому доведено правомірність віднесення до складу витрат витрати у сумі 130886,52 грн.

Щодо встановленого перевіряючими відхилення у визначення витрат за 2013 рік в сумі 3943,99 грн., то суд першої інстанції вірно зазначив, що в акті не наведено жодного доказу на підтвердження неправомірного віднесення позивачем до витрат вказаної суми.

З урахуванням положень ч.2 ст.71 КАС України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність відповідачем порушення ФОП ОСОБА_2 вимог податкового законодавства при віднесенні до складу витрат суми витрат у розмірі 3943,99 грн.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення № від 12.08.2015 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно порушення Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", внаслідок чого занижено суму єдиного внеску з чистого оподатковуваного доходу за перевіряємий період на загальну суму 49133 грн. (за 2013 рік - 16213,8 грн., за 2014 рік - 32919,20 грн.), слід зазначити наступне:

Статтею 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI) визначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов'язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, або особа, яка забезпечує себе роботою самостійно, та яка в діяльності не використовує праці інших осіб (крім, особи, яка обрала спрощену систему оподаткування).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

База для нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначена статтею 7 Закону.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб-підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно ч.11 ст.8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Підпунктом 1 пункту 4.5 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міндоходів України від 09.09.2013р. №455, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19.09.2013р. за №1622/24154 (далі - Інструкція) обчислення сум єдиного внеску зазначеною категорією платників здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій та результатів перевірок діяльності таких осіб, що призвели до збільшення або зменшення розміру доходу, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до ч.11 ст.9 Закону №2464 у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом №2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Слід зазначити, що оскільки нарахування єдиного внеску здійснюється на суму доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, предметом дослідження в даному випадку є обставини, що стосуються питання правомірності формування позивачем чистого оподатковуваного доходу.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідачем не доведено встановлене в ході перевірки порушення при декларуванні позивачем доходу, що, відповідно, спростовує і висновки податкового органу про заниження позивачем єдиного внеску.

Отже прийняття відповідачем вимоги про сплату боргу від 27.07.2015р. №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 12.08.15 № є безпідставним, а вказані вимога про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій підлягають скасуванню.

Що стосується правомірності визначення ФОП ОСОБА_2 податковим повідомленням-рішенням № від 12.08.2015 року зобов'язання з податку на додану в сумі 2680,70 грн., слід зазначити наступне:

Податковий орган в ході проведення перевірки дійшов висновку про безпідставне формування позивачем податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «Баядера Логістік», ТОВ «Кримська водочна компанія» та КП «Ринок «Колос» у зв'язку з відсутністю підтвердження реальності операцій податковими накладними.

Згідно з підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2. названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Викладені норми Податкового кодексу України вказують на існування декількох підстав для формування податкового кредиту, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Фактичне виконання господарських зобов'язань повинне підтверджуватись належним чином складеними первинними документами.

У підтвердження правомірності віднесення до податкового кредиту сум ПДВ по взаємовідносинам з ТОВ «Кримська водочна компанія», позивачем надані податкові накладні № 1366/544 від25.12.2012р. (ПДВ -86,80 грн.) та №126/544 від 05.02.13р. (ПДВ-72,11 грн.), які складені належним чином за результатами здійснення господарської діяльності.

Судом першої інстанції встановлено, що підставою для зменшення позивачу податкового кредиту по взаємовідносинам з КП «Ринок «Колос» слугував наведений вище висновок ДПІ про те, що оренда кіоску не пов'язана з господарською діяльністю відповідача.

В свою чергу, для підтвердження даних податкового обліку необхідно брати до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як вже зазначалось вище, в ході розгляду справи було встановлено, що позивач орендує у КП «Ринок «Колос» торгове місце, яке використовується для складування товару, який в подальшому реалізується, а тому безпосередньо пов'язаних з господарською діяльністю позивача.

Таким чином, позивачем було доведено суду наявність необхідних умов на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товарів, послуг, до податкового кредиту, а тому висновки податкового органу про неправомірне формування позивачем податкового кредиту є необґрунтованими та безпідставними.

З огляду на все вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 12.08.2015р. № частково в сумі 1129,29 грн.; від 12.08.2015р. № 002329170 та вимога від 27.07.2015р. №Ф- є протиправними та підлягають частковому скасуванню.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу, та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Бойко А.В.

Судді: Танасогло Т.М.

Яковлєв О.В.