Справа № 522/4620/17
Суддя: Кічмаренко С. М.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/4620/17а
Провадження № 2а/522/1273/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Кічмаренко С.М. у порядку скороченого провадження розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання неправомірними дій щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії, скасування рішення, зобовязання здійснити перерахунок пенсії, призначеної за вислугу років, у звязку із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України Про прокуратуру в редакції, що діяла на час призначення пенсії,без обмеження її максимального розміру, виходячи із 90% місячного заробітку,-

В С Т А Н О В И В:

10.03.2017 року позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить суд визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України Приморському районі м. Одеси щодо відмови у проведенні перерахунку призначеної йому пенсії за вислугу років у звязку з збільшенням посадового окладу на підставі довідки прокуратури Одеської області від 01.08.2016 №312 та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси за № 483 від 15.12.2016 про відмову у проведенні перерахунку призначеної пенсії. Зобовязати управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси здійснити відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, що діяла на час призначення пенсії, перерахунок призначеної пенсії за вислугу років, виходячи із 90% місячного заробітку без обмеження максимального розміру пенсії, з урахуванням наданої довідки про збільшення розміру заробітної плати внаслідок збільшення посадового окладу з 01.01.16 року. Стягнути з рахунку бюджетних асигнувань Управління пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси на його користь судові витрати по справі у розмірі 1280 грн. Звернути постанову до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

15.03.2017 року надійшло заперечення проти позову від Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси, в якому відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні заявлених вимог в повному обсязі.

Сторони в судове засідання не викликались, оскільки справа розглядається в порядку скороченого провадження без присутності сторін відповідно до ст. 183-2 КАС України.

Розглянувши справу в порядку скороченого провадження одноособово, дослідивши повідомлені позивачем у матеріалах справи письмові докази та оцінивши заперечення відповідача в сукупності, проаналізувавши приписи чинного законодавства України, за внутрішнім переконанням та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, суд, з посиланням на чинне національне законодавство, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав

Правовідносини між сторонами є адміністративно-правовими та врегульовані положеннями КАС України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, 14.12.2016 року звернувся до управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м.Одеси (далі управління) із заявою про проведення перерахунку призначеної йому пенсії за вислугу років у розмірі 90% від суми заробітку за посадою начальника управління прокуратури Одеської області згідно поданої довідки прокуратури Одеської області від 01.08.16 року № 312.

Довідка для перерахунку пенсії ОСОБА_1 надана прокуратурою Одеської області у звязку з підвищенням на 25% посадових окладів працівникам прокуратури на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів».

При особистому зверненні в управління за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 було повідомлено про відмову в перерахунку пенсії і про те, що рішення про відмову направлено на його адресу 15.12.2016 року за вихідним № 6244/03. Враховуючи, що ОСОБА_1 не отримував це рішення поштою, його 18.01.2017 року було ознайомлено з рішенням про відмову в перерахунку пенсії від 15.12.2016 року № 483 і листом-повідомленням № 735/Р-11 від 15.12.2016 року та після належним чином їх засвідчення надано особисто на руки.

Як підставу для відмови управлінням Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси вказано, що пунктом 5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 213-VIII від 02.03.2015 року у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Суд вважає, що вказані дії управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси щодо відмови у перерахунку призначеної ОСОБА_1 пенсії на підставі Закону України «Про прокуратуру» є протиправними та такими, що грубо порушують вимоги законодавства України та права позивача, гарантовані Конституцією України.

ОСОБА_1перебуває на обліку в УПФ України у Приморському районі м. Одеси з 01.08.2006 року та йому вже призначено пенсію за вислугу років довічно відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року у розмірі 90% від суми місячного заробітку.

Стаж роботи, ОСОБА_1 складає 21 рік 10 місяців 23 дні (загальний стаж на час призначення пенсії складав 26 років 10 місяців 11 днів). На даний час стаж роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури складає майже 32 роки.

У відповідності до цієї норми Закону, у звязку із збільшенням посадових окладів працівників прокуратури, управлінням пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси неодноразово проводився перерахунок пенсії ОСОБА_1 у розмірі 90 відсотків чинного заробітку.

Частиною 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001, за правилами якої ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років, передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на посадах прокурорів та слідчих пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Частиною 12 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 встановлено, що обчислення (перерахунок) пенсій проводиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Частиною 17 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001, яка була чинною на час призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, передбачено право на перерахунок вже призначеної пенсії за наявності зазначених у цьому пункті підстав, а саме - призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більше як за 12 місяців.

01 жовтня 2011 року частину 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» було замінено двома частинами відповідно до п. п. 4 п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 08.07.2011р. № 3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

Відповідно до ч. 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції чинній з 01 жовтня 2011 та на час звернення із заявою про перерахунок пенсії, пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії та вводиться обмеження максимального розміру пенсії 10 прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Цією ж статтею передбачено, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії.

Відповідно до п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 08.07.2011р. № 3668-VI (3668-17) порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) та які влаштувалися на роботу до набрання чинності цим Законом. Якщо внаслідок прийняття цього Закону розмір пенсії зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Новий порядок призначення пенсії та виплати, встановлений Законом України від 08.07.2011р. № 3668-VI не поширюється на позивача, як на особу, якій була призначена пенсія до набрання чинності цим Законом, оскільки він звужував його право в частині розміру пенсії, який становить 90% від суми заробітку за відповідною посадою.

Таким чином, розмір раніше призначеної пенсії прокурорам, підстави, умови та порядок її перерахунку регулюють частини 12, 17, 18 ст.50-1 «Про Прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001 (чинній на час призначення пенсії) у зв'язку з прийняттям Закону №3668-УІ (3668-17) змін не зазнали, проте змінилася лише нумерація частин цієї статті і є вирішальними у застосуванні до даних правовідносин щодо наявності у позивача правових підстав для перерахунку раніше призначеної пенсії у зв'язку із підвищення заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників.

Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ втратив чинність з 15.07.2015 у зв'язку з набранням чинності нового Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, із змінами внесеними Законом України № 76-ІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів» від 28.12.2014 № 76-ІІІ, яким на сьогоднішній день регулюються питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України, які набули право на пенсію незалежно від віку за наявності на день звернення певної вислуги років з набранням чинності Закону від 14.10.2014 № 1697-VII та положеннями якого визначено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення певної вислуги років, пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами на умовах та порядку визначених Кабінетом Міністрів України (стаття 86).

Будь які зміни до ст. 86 зазначеного Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII щодо відсутності (скасування) права працівників прокуратури України на звернення до державних органів Пенсійного фонду України на призначення, перерахування та виплату пенсії за вислугу років законодавцем, Верховною Радою України, на сьогоднішній день не внесені.

Отже, приписи Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII стосуються порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії, а відтак не врегульовують дані правовідносини щодо наявного у ОСОБА_1 права на перерахунок раніше призначеної пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників.

02.03.2015 Верховною Радою України прийнято Закон України № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності 01.04.2015, згідно із п. 5 розділу III Прикінцевих та Перехідних положень визначено, що у разі не прийняття до 1 червня 2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних та на загальних підставах, з 1 червня 2015 року взагалі скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Наведене свідчить про те, що з 01 червня 2015 року не здійснюється призначення пенсії відповідно до спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про прокуратуру», оскільки норми, які регулюють питання пенсійного забезпечення цієї категорії осіб, на яких поширюється дія цих законів скасовано.

Кабінетом Міністрів України 09.12.2015 прийнято постанову № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», в тому числі працівників органів прокуратури, яка набрала чинності 01.12.2015, згідно якої затверджено нові схеми посадових окладів працівників органів прокуратури, відповідно до яких відбулося підвищення заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників, та в звязку з якою працівники прокуратури мають право на перерахунок пенсії з 1 січня 2016 року.

Разом з тим, пункт 5 розділу ІІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, який зазначено управлінням ПФУ у Приморському районі м. Одеси як підставу для відмови у перерахунку пенсії, встановлює скасування з 01 червня 2015 норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у разі неприйняття до 1 червня 2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах.

А відповідно до вимог п.2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VІІІ «дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 01 січня 2016 року».

Очевидним є те, що змінами внесеними Законом України від 08.07.2011 № 3668-VІ до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" встановлено новий порядок визначення та призначення розміру пенсії за вислугу років прокурорам та слідчим, яка призначалася після 08 липня 2011 року, та до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213, якою встановлено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

У звязку з викладеним з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються, чим звужено обсяг прав позивача.

15 липня 2015 року набув чинності новий Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII частиною 20 статті 86 якого було передбачено перерахування призначених працівникам прокуратури пенсій у звязку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників,які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок тощо, а відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» визнано такими, що втратили чинність Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1697- XII, у тому числі норми які регулювали, зокрема, питання перерахунку пенсії (частини 13 та 18 статті 50-1( 12 та 17 які були чинними на час призначення мені пенсії за вислугу років), чим звужено було обсяг прав ОСОБА_1

Фактично цей Закон від 14.10.2014 №1697-VII суттєво погіршив становище позивача та обмежив у реалізації законних прав та інтересів, які гарантувалися Конституцією України (ст..ст.22,58,64 ) і Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001.

Частина 20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII втратила чинність у звязку з внесеними змінами Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів» від 28.12.2014 № 76-ІІІ згідно яких, частину 20 статті 86 викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України ».

Згідно з положеннями, частин 13 та 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-18 від 14 жовтня 2014 року, який набрав чинності 15 липня 2015 року, які діяли на час звернення ОСОБА_1 за перерахунком пенсії, передбачено, що пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами. Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відтак, право ОСОБА_1 на перерахунок пенсії гарантовано вищевказаною нормою.

Однак, на час спірних правовідносин зазначені умови і порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури не визначено.

Проте, відсутність затверджених Кабінетом Міністрів України порядку та умов перерахунку призначених пенсій не може бути підставою для відмови у перерахунку пенсії.

Отже, чинним на момент звернення ОСОБА_1 до уповноваженого органу (територіального органу Пенсійного фонду України) законодавством було передбачено право перерахунку раніше призначених пенсій, а відтак встановлене право позивача, який отримує відповідно до законодавства про прокуратуру пенсію за вислугу років, на її перерахунок у разі підвищення заробітної плати, за певних умов та в порядку, які на даний час Урядом України не визначені.

Пунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зобов'язано Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

За таких обставин, суд вважає, що на час спірних правовідносин ОСОБА_1 мав право на перерахунок пенсії відповідно до умов та в порядку, які повинні були бути визначені Кабінетом Міністрів України із січня 2015 року, однак не прийняті ані до моменту його звернення за перерахунком пенсії ( грудень 2016 року), ані дотепер, що призвело до оспорюваної відмови у такому перерахунку.

Право позивача на перерахунок пенсії є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобовязань та не може залежати від бездіяльності органу виконавчої влади в частині не врегулювання питань, вирішення яких покладено на Уряд Законом №1697-VII.

Право на перерахунок пенсії надано позивачу з моменту призначення пенсії на підставі діючого на той час законодавства, а тому не може бути обмежене чи скасоване при прийнятті нових законів чи інших нормативно-правових актів,оскільки це б суперечило ст. 22 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Згідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні рішення є чинними.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні від 27.05.2013 по справі «Суханов та Ільченко проти України» першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в «інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар. Більш того, Європейський Суд вказав, що Кабінет Міністрів України мав визначити розмір надбавки до пенсії, однак, жодного рішення з цього приводу прийнято не було. Таким чином, у даному випадку відмова держави здійснити певні дії становила втручання в права заявників, передбачені ст. 1 Першого протоколу, так як заявники мали «законне сподівання» на перерахунок пенсії.

Отже, маючи відповідне право, проте перебуваючи в стані невизначеності внаслідок тривалої бездіяльності компетентного органу, ОСОБА_1 як заявник не може його реалізувати.

За принципом верховенства права, що визначений у частині четвертій статті 8 КАС України, забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Оскільки Кабінетом Міністрів України не вжито заходів на реалізацію вищенаведеної норми, виходячи із приписів частини першої статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, та статті 22, згідно з якою закріплені Конституцією України права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані, позивач має право на перерахунок пенсії у зв'язку із прийняттям постанови Кабінетом Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», на підставі довідки прокуратури Одеської області від 01.08.2016 року № 312, і такому перерахунку мають застосовуватися норми, що визначали умови та порядок пенсії, які діяли на момент її призначення позивачу.

При цьому, до перерахунку пенсії має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії.

Відтак, зміни, внесені до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001( за правилами якого позивачу призначено пенсію за вислугу років) після призначення позивачу пенсії, стосуються порядку призначення пенсії, а не перерахунку вже призначеної. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення.

Така правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду України, висловленими, зокрема, в постановах від 10 грудня 2013 року № 21-348а13 та від 17 грудня 2013 року № 21-445а13.

У п. 5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213, також зазначено лише про призначення пенсій, тобто особи, які звертаються вперше про призначення пенсії.

Суд врахувує те, що до виниклих спірних правовідносин не підлягають застосуванню нові норми Закону України « Про прокуратуру » так, як на час звернення ОСОБА_1 із заявою про перерахунок пенсії Кабінетом Міністрів України ще не було і досі не прийнято, відповідний нормативно-правовий акт щодо умов та порядку перерахунку призначених пенсій на виконання положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ у чинній редакції, а також тому, що новий порядок призначення та виплати пенсії, встановлений Законом України №1789-ХІІ не може застосовуватись до пенсіонерів, яким вже призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) та які влаштувалися на роботу до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, посилання Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси на п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», як на підставу відмови у перерахунку пенсії є неприйнятним, оскільки Управлінням застосовано нові положення Закону до правовідносин, які виникли до набрання чинності зазначеного Закону, зміни внесені до вказаної норми стосуються саме призначення пенсії, а не її перерахунку.

Суд вважає, що управління ПФУ у Приморському районі м. Одеси у своєму рішенні від 15.12.2016 № 483 вільно трактує положення цих Законів та безпідставно ототожнює поняття «призначення» та «перерахунку» пенсії, які є різними за змістом і механізмом їх проведення.

На вказане звернуто увагу судів у постанові Верховного Суду України від 06.10.2015 року (справа № 127/11720/14а) у якій зазначено, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії. Внесені Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VІ зміни до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення. Нормами, які визначають механізм проведення перерахунку пенсії за вислугу років прокурорам є ч.13 та 18 ст.50-1 Закону України №1789-ХІІ, які змін у зв'язку із прийняттям Закону України від 08.07.2011 № 3668-VI не зазнали (змінилася лише нумерація частин цієї статті).

Аналогічне рішення вказано в ухвалі Вищого Адміністративного Суду України від 21 січня 2016 року (К/800/6054/15).

Також, суд вважає, що ст. 86 нового Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, який набрав чинності 15 липня 2015 року суттєво звужує і обмежує зміст та обсяг прав пенсіонерів з числа працівників прокуратури, яким пенсія призначена до набрання чинності цих законів.

Зазначене узгоджується з висновком Пленуму Верховного Суду України який наголосив, що абзац шостий частини пятнадцятої статті 86 Закону №1697-VII щодо обмеження пенсіонерів-працівників органів прокуратури максимальним розміром пенсії фіксованою сумою 10740 не відповідає положенням частини першої статті 8, частин другої та третьої статті 22, частин першої та третьої статті 46 Конституції України, а також не узгоджується з міжнародними стандартами у звязку з чим звернувся до Конституційного Суду України з конституційним поданням.

Положеннями ст. 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод».

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 звернуто увагу судів, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування субєктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними; громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Забезпечення верховенства права має враховуватися законодавцем і при внесенні змін до законів, передусім забезпечувати недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України),

Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду. Зокрема, у абзаці шостому пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 14 червня 2007 року № З- рп /2007 зазначається: «Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола субєктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики».

Конституційний Суд України в рішенні від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод, що обєктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобовязань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац пятий пункту 5 мотивувальної частини Рішення).

Частиною першою статті 46 Основного Закону України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя.

У абзаці третьому пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 Конституційний Суд України також зазначив:

«Служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, повязані з постійним ризиком для життя і здоровя, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються, зокрема, і на службу в Збройних Силах України. Багато таких «пільг», встановлених законами України «Про міліцію», «Про прокуратуру» тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. Оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України)».

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій полягає також у тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлено не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обовязків, повязаних з ризиком для життя та здоровя, певним обмеженням конституційних прав і свобод.

Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер (рішення Конституційного Суду України: від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій; від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) (абзац 15 пункту 6 мотивувальної частини рішення від 1 грудня 2004 року N® 20-рп/2004). )

Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію).

Також, Конституційний суд України у своєму рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

У рішенні Конституційного Суду України № 1-9/2015 від 13.05.2015 зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 1, частини перша, друга статті 8, частина друга статті 19 Конституції України). Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46 Конституції України). В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

У рішенні від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 Конституційний Суд України зауважив, що вже вказував на недопустимість невиплати певним категоріям працівників пенсії на період їх роботи, зазначивши, що Конституція України не допускає будь-яких обмежень у правах громадян за ознаками майнового стану, зокрема залежно від отримання працюючими пенсіонерами заробітної плати (абзац другий підпункту 3.4 пункту 3 мотивувальної частини рішення). Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08.06.2016, оприлюднене 12.07.2016, визнано неконституційними положення закону № 213-VIIІ від 02.03.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» стосовно скасування з 01.06.2015 довічного грошового утримання суддів, у тому числі щодо заборони грошового утримання судді, що працює на відповідній посаді та перерахунку раніше призначеного щомісячного грошового утримання.

Також, Конституційний Суд України в рішенні від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 зазначив: «Обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом N8 2262, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п'ятою статті 17 Конституції України, які зобов'язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України» (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

Цими рішеннями Конституційного Суду України визнано неконституційними такі норми закону, аналогічними до яких позивачу, як прокурору, припинено виплату пенсії та заборонено її перерахунок. А за загальними правилами норми, які розтлумачені у рішеннях Конституційного Суду України, визнання окремих положень Закону України неконституційними, розповсюджуються на всі подібні правовідносини.

Конституцією України закріплено права та необхідні умови для реалізації їх кожним громадянином, у тому числі право на соціальний захист та достатній життєвий рівень, яке включає в себе достатній рівень пенсійного забезпечення. Це підтверджується, зокрема, вищезгаданими рішеннями Конституційного Суду України. Зокрема, комплексний аналіз зазначених рішень дає підстави для висновку, що Конституційний Суд України неодноразово вказував на недопустимість звуження чи обмеження розміру пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається спеціальними законами у звязку зі здійсненням особливої діяльності (судді, військовослужбовці, працівники правоохоронних органів тощо).

Вказівку Конституційного Суду України на недопустимість обмежень права на соціальний захист у розрізі забезпечення достатнього життєвого рівня для згаданих особливих категорій громадян можна віднести й до обмежень, що стосуються пенсійного забезпечення прокурорів. Працівники прокуратури є особливою верствою населення, яка забезпечує своєю працею правопорядок у державі. Здійснення функцій прокуратури безпосередньо повязано з розслідуванням злочинів, представленням державного обвинувачення особам, що вчинили кримінальне правопорушення, тобто може вважатися правоохоронною та такою, що несе ризик для уповноваженого на здійснення функцій держави прокурора. Отже, звуження обсягу існуючих прав працівників органів прокуратури, зокрема щодо рівня пенсійного забезпечення, є недопустимим.

Таким чином, суд вважає, що ухвалені Конституційним Судом України рішення у т.ч. від 08.06.2016 року, 20.12.2016 року в сукупності з іншими правовими актами та судовими рішеннями з питання призначення і перерахунку пенсій, в тому числі прокурорам, які постановлювались протягом 2015-2016 років (судовою практикою) дають підстави стверджувати, що в період використання позивачем конституційного права на працю він має законне право на отримання пенсії і на її перерахунок.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також враховує, що з прийняттям Закону України № 213-VIIІ від 02.03.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01.04.2015 року виплату пенсії позивачу як працюючому пенсіонеру припинено, у звязку з чим рівень життя сімї позивача значно погіршився і це при тому, що сімя позивача виховує дитину інваліда 1 групи з дитинства, яка потребує постійного стороннього догляду.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дає підстави для формування позиції, що під час вирішення питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «ОСОБА_2 Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» й «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном» або коштами, уключаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»).

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Крім того, практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109). Зазначеним обґрунтовується невідповідність змін, унесених Законом №911 -VIII, конституційним принципам, закріпленим у статті 8 Конституції України.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Законодавець, змінюючи чинне законодавство, має балансувати між необхідністю змін у законодавчому регулюванні та збереженням стабільності в суспільстві, однак слід пам'ятати, що першочерговими є інтереси громадян.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 травня 1997 року N 1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадян упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності тільки за умови, якщо вони; скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України N 6-рп/2000 КСУ від 19 квітня 2000 року). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав і свобод людини з боку держави. Така направленість тлумачення цього принципу робить його однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

Отже, Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року значно звужено обсяг прав позивача на соціальний захист як прокурора, установлений Конституцією України та спеціальним законами в частині права на отримання пенсії, яке існувало до 2011 року, що суперечить статті 58 Конституції України.

Законом від 14.10.2014 №1697-VII установлено менш сприятливі умови соціального захисту прокурорів порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені до 2011 року, що означає порушення конституційного принципу рівності всіх перед законом (частина перша статті 24 Конституції України).

Рівність усіх перед законом, що випливає із частини першої статті 24 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі N 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7).

Суд зазначає, що відповідно зі ст. 22 та ст.64 Конституції України, право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлено законами України (в тому числі Законом України «Про прокуратуру») є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Вказане узгоджується з рішеннями Конституційного Суду України № 5-рп/2002 від 20.03.2002 (у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) та № 8-рп/99 від 06.07.1999 (у справі щодо права на пільги).

Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постанові від 10.12.2013 (справа №21-348а13), де зазначено, що «колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії», а також постановах від 17.12.2013 року (справа №21-445а13), від 06.10.2015 року (провадження №127/11720/14-а), ухвалах Вищого Адміністративного Суду України від 21 січня 2016 року (К/800/6054/15) та від 07 вересня 2015 року (К 800/40196/15).

Задовольняючи позов, суд також керувався правовими позиціями викладеними у постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.02.2017 року (справа № 495/6000/16а), ухвалі Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.02.2017 року (справа № 522/19651/16-а), а також ухвалах Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2017 року (справа № 699/837/16-а), від 01.03.2017 року (справа № 754/11097/16-а), від 21.02.2017 року (справа № 753/21761/16а), від 17.01.2017 року (справа № 712/8455/16а), від 22.02.2017 року (справа № 750/9813/16а), від 21.02.2017 року (справа № 712/9335/16а).

Відповідно до ст. 244-2 КАС України , висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Виходячи із висловленого, у рішеннях Конституційного Суду України, постановах Верховного Суду України та ухвалах Вищого Адміністративного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

З урахуванням вищеназваних положень Конституції України, рішень міжнародних інституцій та Законів України, оскільки Кабінетом Міністрів України не вжито заходів на реалізацію вищенаведених норм, виходячи із приписів частини першої статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, та статті 22, згідно з якою закріплені Конституцією України права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані, суд вважає, що позивач має право на перерахунок пенсії у зв'язку із прийняттям постанови Кабінетом Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», на підставі довідки прокуратури Одеської області від 01.08.2016 року № 312, і при такому перерахунку мають застосовуватися норми, що визначали умови та порядок пенсії, які діяли на момент її призначення позивачу.

Таким чином, з урахуванням того, що пенсію за вислугу років довічно у розмірі 90% від суми місячного заробітку ОСОБА_1 вже призначено у серпні 2006 року на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 (що була чинною на час призначення пенсії), суд вважає неправомірними дії УПФУ України у Приморському районі м. Одеси щодо відмови в перерахунку призначеної йому пенсії за вислугу років з більшого заробітку, а прийняте за результатами розгляду його заяви рішення № 483 від 15.12.2016 таким, що підлягає скасуванню. Відповідно до ч.ч. 12, 17 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 (що була чинною на час призначення позивачу пенсії) перерахунок має бути проведено, виходячи з розміру раніше призначеної пенсії, тобто 90 відсотків від суми місячного заробітку з урахуванням підвищення заробітної плати без обмеження граничного розміру пенсії з 01.01.16 року.

Право позивача на перерахунок пенсії з місяця підвищення розміру заробітної плати працівників органів прокуратури відповідно до рішень Кабінету Міністрів України є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Підпунктом 3 п.1 постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 09 грудня 2015 року «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» установлено, що у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисах органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, прокуратури та інших органів, за рахунок виплат, пов'язаних з індексацією, надбавок, доплат, премій підвищуються на 25 відсотків посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Згідно довідки прокуратури Одеської області від 01.08.2016 року № 312 ОСОБА_1 працював у прокуратурі Одеської області на посаді начальника управління та його заробітна плата з 01 грудня 2015 року, згідно постанов Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 та від 09 грудня 2015 року №1013 складається: посадовий оклад, надбавка за класний чин, надбавка за вислугу років, надбавка за особливо важливу роботу, щомісячна премія, матеріальна допомога на оздоровлення, матеріальна допомога на соціально-побутові потреби.

Таким чином, оскільки, як зазначено вище, перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії, а постанова Кабінету Міністрів України №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», на підставі якої позивач набув право на збільшення розміру пенсії, прийнята 09 грудня 2015 року, відповідний перерахунок має бути здійснений саме з 01 січня 2016 року.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень у тому числі органів державної влади.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 105 КАС України, адміністративний позов може містити вимогу про зобовязання відповідача субєкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

Частиною 2 ст. 162 КАСУ передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправними рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень.

З положень вищевказаних статей випливає право мене як позивача предявити в адміністративному позові вимоги про визнання незаконними (протиправними) дії та рішення субєкта владних повноважень Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси, та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України, а також вимоги про зобовязання вчинити певні дії та прийняти відповідні рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм адміністративного процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 2 статті 19 КАС України встановлено, що адміністративні справи з приводу оскарження дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної особи, вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача.

За таких обставин, оскільки відповідачем є субєкт владних повноважень Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси, справа підсудна Приморському районному суду міста Одеси, як адміністративному суду.

Відповідно до підпункту 4 п. 1 ст. 18 КАСУ місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з указаних питань розглядаються у скороченому порядку.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено право позивача на пенсійне забеспечення, тому позовні вимоги останього підлягають задоволенню, як такі, що підтверджені матеріалами справи, грунтуються на вимогах чинного законодавства і не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем.

На підставі викладеного та статей 3, 6, 8, 19,21, 22, 46, 55, 58, п.14 ч. 1 ст.92, 126 Конституції України; ст.ст. 2, 6, 8, 9, 1, підпунктом 4 п.1 ст.18, 71, 72, 105, 158, 159, 160, 162, 163, 167, 183-2, 237, 244-2 КАСУ, ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції що діяла на час призначення пенсії за вислугу років), суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання неправомірними дій щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії, скасування рішення, зобовязання здійснити перерахунок пенсії, призначеної за вислугу років, у звязку із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України Про прокуратуру в редакції, що діяла на час призначення пенсії,без обмеження її максимального розміру, виходячи із 90% місячного заробітку, - задовольнити.

Визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України Приморському районі м. Одеси щодо відмови у проведенні перерахунку призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років у звязку з збільшенням посадового окладу на підставі довідки прокуратури Одеської області від 01.08.2016 №312.

Скасувати рішення управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси за № 483 від 15.12.2016 про відмову у проведенні перерахунку призначеної ОСОБА_1 пенсії.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси здійснити відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, що діяла на час призначення пенсії, перерахунок призначеної ОСОБА_3 пенсії за вислугу років, виходячи із 90% місячного заробітку без обмеження максимального розміру пенсії, з урахуванням наданої довідки про збільшення розміру заробітної плати внаслідок збільшення посадового окладу з 01.01.2016 року.

Стягнути з рахунку бюджетних асигнувань Управління пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 1280 грн.

Постанову суду в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського адміністративного апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня її отримання.

Суддя: С.М. Кічмаренко

16.03.2017