Справа № 816/1120/16
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/1120/16

Полтавський окружний адміністративний суд колегією у складі:

головуючого судді - Канигіної Т.С.,

судді - Бойка С.С.,

судді - Ясиновського І.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Скорика С.В.,

позивача - ОСОБА_1.,

представника відповідача-1 - Срібної Є.С.,

представника відповідача-2 - Харченка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

позивача ОСОБА_1
до відповідачів 1. Державної міграційної служби України 2. Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області
про скасування рішення та наказу, зобов'язання вчинити певні дії
В С Т А Н О В И В:

20.07.2016 ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (надалі - ДМС України, відповідач-1), управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (надалі - УДМС України в Полтавській області, відповідач-2) про скасування рішення та наказу, зобов'язання вчинити певні дії, а саме просить (з урахування усних уточнень):

- скасувати наказ УДМС України в Полтавській області від 11.03.2016 № 27 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- скасувати рішення ДМС України від 30.06.2016 № 32-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати УДМС в Полтавській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від ОСОБА_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що наказ УДМС України в Полтавській області від 11.03.2016 № 27 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішення ДМС України від 30.06.2016 № 32-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправними та підлягають скасуванню. Наголошує, що у порівнянні з попередньою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 19.01.2015 значно змінилася ситуація у країні походження - Сирії, а тому обставини, викладені в заяві від 11.03.2016, є відмінними від попередньої заяви.

У судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представники відповідачів у судовому засіданні заперечували проти задоволення адміністративного позову, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач-1 та відповідач-2 надали до суду спільні письмові заперечення (а.с.25-32), у яких зазначили, що позивач неодноразово звертався до територіальних органів ДМС із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вперше звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із відповідною заявою 19.03.2009, за результатом розгляду якої, на підставі частини третьої статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийнято рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Вдруге ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 19.01.2015, за результатом розгляду якої 12.08.2015 ДМС України прийнято рішення № 516-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Факти та обставини, викладені в заяві від 10.03.2016, уже досліджувалися міграційною службою, а тому, приймаючи оскаржувані рішення, відповідачі діяли в межах Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю араб, сповідує іслам (суніт), одружений. Прибув в Україну у 2005 році, легально, на підставі компетентного дозволу з метою навчання.

З постанови Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 у справі №820/10056/15, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2015, вбачається, що 19.03.2009 позивач (вперше) звертався до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про надання статусу біженця.

За результатами розгляду заяви та доданих до неї матеріалів, встановлено, що заява не обґрунтована та є підстави вважати, що ОСОБА_1 видає себе за іншу особу.

Головним управління Державної міграційної служби України в Харківській області 08.04.2009 на адресу позивача надіслано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця №17/01-04-30 на підставі наказу №54-о.

Зазначене рішення позивачем оскаржено до суду та ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2010 у справі №2а-1818/10/2070 позовну заяву залишено без розгляду.

19.01.2015 позивач (вдруге) звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Харківській області (а.с.81).

За результатом розгляду заяви 12.08.2015 ДМС України прийнято рішення №516-15 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.87).

Не погоджуючись із позицією та рішенням ДМС України від 12.08.2015 №516-15, позивач звернувся до суду. За результатом судового розгляду постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 у справі №820/10056/15, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2015, у задоволенні позову відмовлено (а.с.46-50).

10.03.2016 позивач звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.37-40).

Наказом УДМС України в Полтавській області від 11.03.2016 № 27 відмовлено в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з відмовою йому ДМС України у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні (а.с. 91).

Позивач 16.03.2016 звернувся до ДМС Україні зі скаргою на вказане рішення УДМС України в Полтавській області, у якій просив скасувати наказ УДМС України в Полтавській області від 11.03.2016 № 27 та зобов'язати УДМС України в Полтавській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.99-103).

Рішенням ДМС України від 30.06.2016 № 32-16 скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 від 16.03.2016 відхилено (а.с. 109).

Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 30.06.2016 № 32-16 та наказом УДМС України в Полтавській області від 11.03.2016 № 27 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду.

Відповідачі, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову вказали, що звертаючись повторно з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не надав жодного нового доказу чи аргументованого підтвердження зміни обставин, що можуть послугувати підставою для надання статусу біженця.

Таким чином, предметом розгляду у даній адміністративній справі є правомірність відмови УДМС України в Полтавській області у прийняті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та правомірність винесення рішення ДМС України від 30.06.2016 № 32-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI.

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту":

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного.

Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

Згідно з наказом УДМС України в Полтавській області від 11.03.2016 № 27 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стало те, що йому відмовлено ДМС України у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні (а.с.91).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 19.03.2009 вперше звертався до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про надання статусу біженця, за результатом розгляду якою встановлено, що заява не обґрунтована та є підстави вважати, що ОСОБА_1 видає себе за іншу особу. 19.01.2015 позивач вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Харківській області, за результатом розгляду якої 12.08.2015 ДМС України прийнято рішення №516-15 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні досліджена копія заяви ОСОБА_1 від 19.01.2015 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.81) та в ній зазначено, що у разі повернення до батьківщини, йому буде загрожувати небезпека через війну в Сирії, оскільки за законом він повинен йти служити, але в нього немає бажання.

Із заяви позивача від 10.03.2016 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.37-40) вбачається, що підставою, на яку посилається ОСОБА_1, як привід надання статусу біженця, є військові дії в Сирії та небажання служити в армії.

Колегія суддів зазначає, що заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 19.01.2015 та від 10.03.2016 за своїм змістом є ідентичні.

Таким чином, судова колегія погоджується з твердженням відповідачів, що в заяві від 10.03.2016 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не було наведено нових обставин або матеріалів, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження.

Вирішуючи спір, суд враховує інформацію, наявну в матеріалах особової справи, а саме, що позивач прибув до України у 2001 році легально на підставі компетентного дозволу з метою навчання у Харківському національному фармацевтичному університеті, де навчався до третього курсу. Наказом від 12.07.2004 №319 його відраховано як такого, що не приступив до занять. Вперше позивач звернувся за захистом 19.03.2009, тобто через п'ять років після відрахування та, відповідно, втрати права на легальне перебування на території України. Вдруге позивач звернувся за захистом 19.01.2015, тобто через три роки після початку бойових дій на території Сирії. Зазначені обставини свідчить про те, що звернення позивача обумовлене бажанням легалізувати своє перебування в Україні, а не побоювання бути втягнутим у військовий конфлікт, що відбувається в країні походження позивача.

Також суд враховує, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до рішення ДМС України від 12.08.2015 №516-15. Оцінку діям відповідача-2 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 19.01.2015 надано судом в межах розгляду адміністративної справи №820/10056/15. Так, суд дійшов висновку про правомірність рішення ДМС України від 12.08.2015 №516-15 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач не навів нових фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань зазнати шкоди в Сирії внаслідок загальнопоширеного насильства у ситуації внутрішнього збройного конфлікту та які впливають на наслідки прийнятих відповідачами рішень при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, при цьому, представниками відповідачів у повній мірі доведено, що відповідачі діяли на підставі та в межах повноважень, визначених законом. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення та наказу, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 27.02.2017.

Головуючий суддя Т.С. Канигіна
суддя суддя С.С. Бойко І.Г. Ясиновський