Справа № 750/12071/16-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

15 березня 2017 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Межевича М.В., Сорочко Є.О.

за участю секретаря Канівець К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просив:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугу років згідно статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року;

- зобов`язати відповідача провести обчислення пенсії позивачу за вислугу років згідно статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 12.05.2015 року, виходячи з розміру пенсії 50% від суми щомісячного заробітку.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити позов в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду першої інстанції слід залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 з грудня 2006 року та по теперішній час проходить службу в органах Державної служби України з надзвичайних ситуацій Чернігівської області.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з заявою про підтвердження права на призначення пенсії за вислугу років у разі його звільнення зі служби в органах Державної служби України з надзвичайних ситуацій України на підставі ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», оскільки станом на 12.05.2015 має вислугу 20 календарних років 00 місяців 01 день.

Листом Головного Управління Пенсійного Фонду України в Чернігівській області № 5250/03 від 14.11.2016, позивачу роз'яснено умови та порядок призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (а.с.25). Також зазначено, що згідно з ч.1 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби. Крім того вказано, що відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності, звільненим зі служби , які мають право на пенсію згідно з зазначеним Законом подаються особами до головних управлінь Пенсійного Фонду України в АРК, областях, містах Києві та Севастополі через уповноважені структурні підрозділи Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, тощо.

Не погоджуючись з такою відповіддю відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову прийшов до висновку, що вимоги позивача передчасні та не підлягають задоволенню, а правових підстав для задоволення позову не має.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої та апеляційної інстанції, станом на час звернення ОСОБА_2 в серпні 2016 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з заявою про підтвердження права на призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992, як такому що має на день звернення з заявою 21 рік 4 місяці 15 днів вислуги років, а станом на 12.05.2015 - на вислугу 20 років, оскільки вже діяла редакція ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 08.07.2011 № 3668-VI.

Відповідно до зазначеної статті пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

Таким чином з урахуванням вище викладеного, та з огляду на положення статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 08.07.2011 № 3668-VI, чинної на час звернення позивача з заявою, вислуга років має становити 23 календарних роки і більше.

Посилання позивача на ту обставину, що відповідачем неправомірно було збільшено вислугу років, необхідну для призначення пенсії за вислугу років, так як остання, на думку позивача, звужує обсяг встановлених Конституцією України прав, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів зважаючи на наступне.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI у статтю 12 Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» внесено зміни, а саме пункт "а" викласти в такій редакції: "а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби:

по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону";

у пункті "в" цифри і слово "15 років" замінити цифрами і словами "20 календарних років і більше";

Вказані положення «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI неконституційними не визнавались та є чинними.

Слід зазначити, що Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Із практики Європейського суду убачається, що Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо обмеження (звуження) соціальних прав та гарантій державами - учасницями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_4 проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року Європейський суд з прав людини констатував, що положення Протоколу № 1 до Конвенції не встановлюють жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. Стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. "Вимога" може становити "майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню. З огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач за вказаних обставин діяв в межах повноважень, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-XII військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Згідно з положеннями ст. 48 зазначеного Закону заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1.

Так відповідно до 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі через уповноважені структурні підрозділи. Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів.

Таким чином для ОСОБА_5, як працівника Державної служби України з надзвичайних ситуацій, уповноваженим структурним підрозділом щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів, є Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області.

Крім того, ОСОБА_2 заявлено вимогу, згідно якої він просить зобов'язати відповідача призначення пенсії за вислугу років, тоді як відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби, проте на момент такого звернення ОСОБА_2перебував у тродових відносинах, тобто позовна вимога заявлена на майбутнє, коли позивач буде звільнений з органів УДСНС України.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що вимоги про визнання неправомірними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугу років згідно статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов'язання відповідача призначити пенсію за вислугу років не підлягають задоволенню, оскільки станом на час звернення з такою вимогою у позивач не набув права на пенсію за вислугу років відповідно до зазначеної норми, оскільки не має достатньої календарної вислуги років станом на час звернення, крім того заява про таке призначення має бути подана до через уповноважені структурні підрозділи Міністерства надзвичайних ситуацій України, а саме Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області.

Крім того колегія суддів вважає, що вимога позивача про визнання неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні пенсії є безпідставною та не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки захисту підлягає виключно порушене право. Надана ж ОСОБА_2 відповідачем відповідь в порядку звернення громадян; відповідно до Закону України «Про звернення громадян» не створює для нього жодних правових наслідків. Крім того, органи пенсійного фонду не мають самостійних повноважень щодо визначення вислуги років та грошового забезпечення для призначення (перерахунку) пенсій.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 - 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: М.В. Межевич

Є.О. Сорочко

Повний текст ухвали виготовлено 16 березня 2017 року.

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Межевич М.В.