Справа № 826/23842/15
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2017-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

15 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Губської О.А.,

Кузьмишина О.М.,

за участю секретаря Маменко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України, третя особа: Міністерство внутрішніх справ України про визнання незаконним та скасування рішення №6480838 від 07.10.2013,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа: Міністерство внутрішніх справ України, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 6480838 від 07.10.2013.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності прийняте з порушенням п. 5 ст. 15, п. 1 ч.1 ст. 18, ст.ст.19,24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 23 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень №703 і незаконно позбавляє ОСОБА_3, як інвестора, права зареєструвати майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року у задоволенні адміністративного суду відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги, позивач зазначає, що державний реєстратор Державної реєстраційної служби України Дурицька М.Є. всупереч п. 5 ст. 15, п. 1 ч.1 ст. 18, ст.ст.19,24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 23 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень №703 незаконно прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на майно, якого не існувало на момент винесення рішення судом, за наявності арешту, без будь-яких документів, які належать забудовнику, як того вимагає діюче законодавство і саме за цих підстав рішення державного реєстратора підлягає скасуванню.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, думку учасників процесу, доводи апеляційної скарги позивача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 10411739 від 07.10.2013 вбачається, що державним реєстратором Державної реєстраційної служби України вчинено запис про реєстрацію права власності № 2754126 від 16.09.2013 р. (індексний номер 6480838) на об'єкт нерухомості (квартиру), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 59,6кв.м.(Т.1 а.с.29).

Підставою для внесення запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стало рішення Господарського суду м. Києва від 22.04.2005 по справі № 34/324-18/141 за позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України до Дочірнього підприємства «Газопостачальна компанія», треті особи: Закрите акціонерне товариство «Будівельник -1», Приватна фірма «Віктор» про визнання права власності.

Позивач зазначає, що 15.09.2015 отримав копію рішення Господарського суду м. Києва від 22.04.2005 р., яким вирішено його права та обов'язки стосовно квартири АДРЕСА_3 без його залучення до участі по справі, а саме: визнано за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України право власності на квартири №№14, 16, 20, 23, 25, 26, 27 у будинку № 9 по вул. Донецьке шосе у м. Дніпропетровську.

Не погоджуючись із рішенням державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 6480838 від 07.10.2013, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час реєстрації права власності не вирішувалося питання щодо відчуження квартири АДРЕСА_4, а також, беручи до уваги те, що рішення Господарського суду м. Києва від 22.04.2005, яким визнано право власності на зазначену квартиру за Державою Україною в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України, набрало законної сили, державна реєстрація права власності була вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак державним реєстратором не було допущено порушень вимог Закону N 1952-IV.

З таким висновком суд апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952-IV у редакції, чинній на час спірних правовідносин, (далі по тексту - Закон №1952-IV) .

Відповідно до статті 2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав).

Згідно з частиною п'ятою статті 3 вказаного Закону державна реєстрація прав проводиться органом державної реєстрації прав.

У частині другій статті 9 Закону № 1952-ІV передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до частини четвертої цієї статті державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом (абзац другий частини четвертої вказаної статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Частиною 1 ст. 24 вказаного закону передбачено випадки відмови у держаній реєстрації прав та їх обтяжень.

При цьому, частиною 4 зазначеної статті визначено, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначалась Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703, в редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі по тексту - Порядок №703).

Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком.

Згідно з пунктом 27 Порядку №703 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно заявник, крім документів, що зазначені у пункті 27 цього Порядку, подає копії документів, що зазначені в пункті 9 цього Порядку. Заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита (п.10 Порядку).

Пунктом 16 Порядку №703 встановлено, що за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.

Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (п.23 Порядку №703).

Так, згідно з пунктом 4 ч.1 статті 24 Закону №1952 у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, зокрема, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що під час виконання функцій реєстрації права власності на нерухоме майно відповідач виконує виключно реєстраційну функцію, перевіряючи при цьому відповідність заявлених прав.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2005 у справі № 34/324-18/141 позов задоволено повністю, визнано за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України право власності на квартири №№ 14, 16, 20, 23, 25, 26, 27 у будинку №9 по вул. Донецьке шосе у м. Дніпропетровську,

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2005 рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2005 року у справі №34/324-18/141 залишено без змін, а апеляційну скаргу Приватної фірми «Віктор» без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2006 у справі №34/324-18/141 постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2005 та рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2005 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 30.03.2006 відмовлено у порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 01.02.2006 у справі №34/324-18/141.

Отже, право власності у Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України на квартиру № 14 виникло на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 22.04.2005, у зв'язку із чим у 2013 році уповноваженою особою МВС України було подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на державну реєстрацію квартири № 14 в м. Дніпропетровську, Донецьке шосе, буд. 9.

У зв'язку з тим, що на час реєстрації права власності питання щодо відчуження квартири АДРЕСА_5 не вирішувалося, а також, беручи до уваги те, що рішення Господарського суду м. Києва від 22.04.2005 набрало законної сили, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що державна реєстрація права власності була вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак державним реєстратором не було допущено порушень вимог Закону N 1952-IV.

При цьому, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги посилання представника позивача на не дослідження державним реєстратором змісту рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2005 у справі № 34/324-18/141 (мотивів його винесення), як на підставу для задоволення позовних вимог, оскільки при винесенні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чинним законодавством не надано права державному реєстратору висловлювати свою власну позицію щодо висновків суду.

Не вправі надавати юридичну оцінку правовим підставам виникнення та набуття права власності на нерухоме майно і адміністративний суд під час розгляду даної справи, оскільки таке вирішено господарським судом, рішення якого набуло законної сили.

Крім того, відмова реєструвати право власності на нерухоме майно за особою, право власності якої встановлено з рішенням суду, що набрало законної сили, було б фактично самовільним трактуванням мотивів такого рішення, а також переоцінкою доказів, встановлених судом, що є неприпустимим.

Отже, державний реєстратор реєстраційної служби , який не має права тлумачити зміст рішення суду та оцінювати мотиви його прийняття, отримавши копію рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2005 у справі № 34/324-18/141, правомірно здійснив реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі цього рішення, як правовстановлюючого документу.

Щодо посилань позивача, як на підставу для скасування рішення про державну реєстрацію, на те, що така реєстрація здійснена під час дії арешту на квартиру АДРЕСА_6, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська про відкриття виконавчого провадження від 12.10.2004 р. накладено арешт та заборонено ДП «Газопостачальна компанія» та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, яким є квартири №№ 14, 16, 20, 23, 25, 26, 27 в буд. № 9 по вул. Донецьке шосе у м. Дніпропетровськ.

Як вбачається із вказаної постанови ВДВС (Т. 1а.с.49зв.) виконавче провадження було відкрито на виконання ухвали Господарського суду м. Києва від 06.07.2004 у справі №34/324-18/141 (Т.1а.с.50), яка , в свою чергу, прийнята за заявою саме ГУ внутрішніх військ МВС України та з метою недопущення порушення прав ГУ внутрішніх військ МВС України іншими особами.

Крім, того, накладений арешт стосувався заборони вчинення дій, спрямованих на відчуження квартир, а не заборону проводити державну реєстрацію.

У зв'язку з вищенаведеним, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про протиправність прийняття рішення про державну реєстрацію під час дії арешту на квартиру.

Перевіряючи обґрунтованість доводів ОСОБА_3 на те, що оспорюване рішення державного реєстратора про державну реєстрацію позбавляє його, як інвестора, права зареєструвати майнові права на квартиру АДРЕСА_7, колегія суддів зазначає наступне.

Судом, керуючись статтею 11 КАС України, з метою офіційного з'ясування обставин по справі, здійснено пошук інформації в ЄДРСР та встановлено наступне.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2005 у справі № 34/324-18/141, ОСОБА_3, який не був залучений до участі у справі, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 у справі № 34/324-18/141відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_3 (реєстраційний номер в ЄДРСР НОМЕР_1). Ухвала мотивована посиланнями на ст.ст. 86, 91, 98 ГПК України та неможливість повторного перегляду рішення місцевого господарського суду після його перегляду в апеляційному та касаційному порядку.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 30.12.2015 у справі № 34/324-18/141касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2015 року залишено без змін (реєстраційний номер в ЄДРСР 54752522).

Ухвалою Верховного Суду України від 26.04.2016 відмовлено у допуску до провадження справ №34/324-18/141, у зв'язку з необґрунтованістю заяви ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 30.12. 2015 у справі №34/324-18/141, (реєстраційний номер в ЄДРСР 57403128).

Крім того, судом апеляційної інстанції взято до уваги обставини, встановлені у рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2015 (Т.1а.с.161-164) у справі №199/6097/15-ц та рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2016 у цій справі (реєстраційний номер в ЄДРСР 56884114). Зокрема, судами під час розгляду справи №199/6097/15-ц встановлено, що ОСОБА_3 не має ані права власності, ані майнових прав щодо квартири АДРЕСА_7.

Згідно частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що на час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції спір про право на квартиру АДРЕСА_7 (Дніпрі) є вирішеним, що, в свою чергу, свідчить про необґрунтованість доводів позивача, що оспорюване рішення державного реєстратора про державну реєстрацію позбавляє його, як інвестора, права зареєструвати майнові права на зазначено квартиру .

Крім того, як зазначалося судом вище, рішення суду, яке набрало чинності та яким визнано право власності за особою, є окремою підставою для здійснення державної реєстрації права власності, у зв'язку з цим необґрунтованими є посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України відповідно до яких виникнення право власності на новостворений об'єкт на підставі судового рішення не передбачено ні Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», ні Законом України «Про інвестиційну діяльність», ні нормою статті 331 Цивільного Кодексу України.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, підстав для скасування такого судом не встановлено, у зв'язку з чим підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку виконаний.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали складено та підписано 15.03.2017.

Головуючий суддя: В.Ю.Ключкович

Судді: О.А. Губська

О. М. Кузьмишина

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Губська О.А.

Кузьмишина О.М.