Справа № 626/151/17
Суддя: Константинов Д. С.
Дата ухвалення: 2017-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 626/151/17
Провадження № 2-а/626/18/2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

24.02.2017 м.Красноград

Красноградський районний суд Харківської області в складі:

головуючий суддя - Константинов Д.С.

за участі секретаря - Краєвої А.Г.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Собакар О.Ф.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Красноградського районного центру зайнятості про визнання притиправними дій та зобов"язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії Красноградського районного центру зайнятості в частині нарахування та виплати йому допомоги по безробіттю, що є основним джерелом існування, у розмірі (в розрахунку на місяць) нижчому за прожитковий мінімум, встановлений законом на особу працездатного віку, зобов'язати відповідача перерахувати та здійснити виплати допомоги по безробіттю, починаючи з 29.11.2016 року, з урахуванням того, що розмір виплат (в розрахунку на місяць) допомоги по безробіттю, що є основним джерелом існування, не може бути нижчим за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом на особу працездатного віку, за вирахуванням вже виплачених коштів та зобов'язати відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом 30 календарних днів після набрання рішенням законної сили.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 22.11.2016 року він перебуває на обліку в Красноградському районному центрі зайнятості як безробітний і йому призначено допомогу по безробіттю в розмірі 544,0 грн. на місяць, яка нижча ніж прожитковий мінімум, що порушує його конституційні права та чинне законодавство України про соціальних захист на достатній життєвий рівень.

Допомога по безробіттю є основним джерелом його і снування і не може бути нижчою від прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», де вказано, що розмір прожиткового мінімуму на одну особу працездатного віку в розрахунку на місяць у 2016 році становив: з 01.01.2016 року-1378,0 грн., з 01.05.2016 року-1450,0 грн., з 01.12.2016 року -1600,0 грн., та Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» де вказано, що розмір прожиткового мінімуму на одну особу працездатного віку в розрахунку на місяць у 2017 році становив: з 01.01.2017 року-1600,0 грн., з 01.05.2017 року-1684,0 грн., з 01.12.2017 року -1762,0 грн

Красноградський районний центр зайнятості надав заперечення на позов, в яких зазначив, що статтею 26 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначено, що розміри матеріального забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням визначаються законами України за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Статтями 22, 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування на випадок безробіття» визначено які особи і у якому розмірі мають право на допомогу по безробіттю. Відповідно до Статуту Фонд має право визначати мінімальний розмір виплат, передбачених ч.2 та ч.3 ст.23 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне страхування на випадок безробіття» до стабілізації економічного становища в Україні. Постановою правління Фонду №77 від 04.12.2015 року (зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 21.12.2015 р. №1597/28042) з 01.01.2016 року встановлено мінімальний розмір допомоги по безробіттю для осіб, зазначених у ч.2 ст.22 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне страхування на випадок безробіття» у розмірі 554,0 грн.

ОСОБА_1 звернувся до Красноградського РЦЗ 22.11.2016 року і йому було надано статус безробітного відповідно до ч.1 ст.43 Закону (наказ НТ161122 від 22.11.2016 р.) та ознайомлено з правами та обов'язками безробітного. Одночасно ним була подана заява про призначення допомоги по безробіттю, в якій зазначено, що з умовами та тривалістю допомоги по безробіттю він ознайомлений.

29.11.2016 року ОСОБА_1 була призначена допомога по безробіттю як застрахованій особі без урахування страхового стажу строком 360 календарних днів з 29.11.2016 року по 23.11.2017 року. Протягом 12 місяців, що передували його реєстрації як безробітного, за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, він мав страховий стаж менше 6 місяців, тому допомога по безробіттю йому призначена у мінімальному розмірі. Під час перебування на обліку йому надавались профконсультаційні, профінформаційні послуги, запропоновано відвідати консультацію з профнавчання, виплачувалася допомога по безробіттю, здійснювався підбір роботи.

08.02.2017 року йому було повідомлено про підходящу для нього роботу помічником адвоката, яка його не зацікавила.

09.12.2016 року ОСОБА_1 було запрошено на профконсультацію, але він не відвідав центр зайнятості у визначений час і відповідно до п.5.ч.5 ст.31 Закону йому було скорочено допомогу по безробіттю на строк 15 календарних днів з 09.12.2016 року по 23.12.2016 року, а з 24.12.2016 року виплату допомоги по безробіттю було продовжено.

Відповідач вважає, що допомога по безробіттю виплачувалась позивачу у належному розмірі і просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши позивача, представника відповідача, вивчивши надані сторонами докази, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 22.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Красноградського РЦЗ із заявою про надання йому статусу безробітного та заявою про призначення йому виплати допомоги по безробіттю та був ознайомлений з умовами та тривалістю допомоги по безробіттю (а.с.19-20)

З 22.11 2016 року він перебуває на обліку в Красноградському РЦЗ як безробітний та отримує допомогу по безробіттю (наказ від 29.11.2016 №НТ161129) (а.с.7)

Відповідно до довідки Красноградського РЦЗ розмір допомоги, яка виплачувалася позивачу за період з 29.11.2016 року по 08.02.2017 року становить: у листопаді 2016 року - 36,27 грн.; у грудні 2016 року -280,78 грн., у січні 2017 року-544,0 грн., у лютому 2017 року-155,43 грн.

З 09.12.2016 року по 23.12.2016 року йому було скорочено виплату допомоги по безробіттю (наказ НТ 161212 від 12.12.2016 року) у зв'язку з недотриманням ним рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню.

Відповідно до наданих документів страховий стаж позивача за останні 12 місяців, що передують реєстрації становить 5 місяців, а страховий стаж до дати надання статусу безробітного становить 47 днів.

У відповідності до статті 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», страховий стаж для призначення допомоги по безробіттю обчислюється як сума періодів, протягом яких особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та сплачувала страхові внески особисто або через рахунки роботодавця та роботодавцем. До страхового стажу прирівнюється трудовий стаж, набутий працівником за час роботи на умовах трудового договору (контракту) до набрання чинності цим Законом.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застраховані особи, визнані у встановленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували початку безробіття, працювали на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) не менше 26 календарних тижнів та сплачували страхові внески, мають право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу.

Право на допомогу по безробіттю зберігається у разі настання перерви страхового стажу з поважних причин, якщо особа протягом місяця після закінчення цієї перерви зареєструвалась в установленому порядку в державній службі зайнятості як безробітна.

Поважними причинами є:

- навчання у професійно-технічних та вищих навчальних закладах, клінічній ординатурі, аспірантурі, докторантурі з денною формою навчання;

- строкова військова служба;

- здійснення догляду непрацюючою працездатною особою за інвалідом І групи або дитиною-інвалідом віком до 18 років, а також за пенсіонером, який за експертним медичним висновком потребує постійного стороннього догляду;

- інші поважні причини, передбачені законодавством України.

Застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.

Згідно статті 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застрахованим особам, зазначеним у частині 1 статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу:

до 2 років - 50 відсотків;

від 2 до 6 років - 55 відсотків;

від 6 до 10 років - 60 відсотків;

понад 10 років - 70 відсотків.

Допомога по безробіттю виплачується залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру:

перші 90 календарних днів - 100 відсотків;

протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків;

у подальшому - 70 відсотків.

Допомога по безробіттю особам, зазначеним у частині 2 статті 22 цього Закону, виплачується у мінімальному розмірі, який встановлюється правлінням Фонду.

Постановою Правління Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття «Про мінімальний розмір допомоги по безробіттю» від 04.12.2015 року № 77 встановлено з 01.01.2016 року мінімальний розмір допомоги по безробіттю, для осіб зазначених у ч.2 статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у розмірі 544,0 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_1 протягом 12 місяців, що передували його реєстрації як безробітного мав страховий стаж менше 6 місяців, то розмір допомоги з безробіття йому був визначений Красноградським районним центром зайнятості на підставі пункту 2 статті 22 та пункту 2 статті 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у мінімальному розмірі, який встановлений правлінням Фонду.

Вищезазначені норми права є спеціальними при вирішенні питання щодо визначення розміру допомоги по безробіттю та правильно застосовані відповідачем у спірних правовідносинах, отже він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.

Стосовно посилань позивача на те, що допомога по безробіттю, яка нижча ніж прожитковий мінімум, порушує його конституційні права та чинне законодавство України про соціальних захист на достатній життєвий рівень, суд вважає наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В Рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі № 20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Конституційним Судом України у Рішенні від 25 січня 2012 року у справі № 3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Закріплений у ст. 8 КАС України принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Відповідно до Статуту Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття Фонд має право визначати мінімальний розмір виплат передбачених ч.2 та ч.3 ст.23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» до стабілізації економічного становища в Україні.

Крім того, згідно зі ст. 2 Закону «Про зайнятість населення» безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані в державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

Як вбачається із вказаної статті Закону безробітні мають не тільки право на отримання допомоги по безробіттю, але повинні бути готовими та здатними приступити до підходящої роботи.

Разом з тим ОСОБА_1 запрошення на профконсультацію ігнорує, працевлаштовуватись на підходящу йому роботу не бажає, тобто його не цікавить можливість реалізації його конституційного права на працю та отримання заробітної плати як джерела існування.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України "Про судовий збір" суд звільнив позивача від сплати судового збору.

Керуючись статтями 86,94,159-163 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Красноградського районного центру зайнятості про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії-відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного адміністративного суду Харківської області через Красноградський районний суд Харківської області на протязі 10 днів з дня проголошення рішення чи з дня отримання його копії, якщо сторони не були присутні при оголошенні рішення.

Суддя