Справа № 464/1026/17
Суддя: Горбань О. Ю.
Дата ухвалення: 2017-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 464/1026/17
пр.№ 2-а/464/144/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді Горбань О.Ю.

при секретарі судових засідань Кріль Х.О.

за участю:

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Черевик Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м.Львова про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії. Обгрунтовує позов тим, що працює на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу досудового врегулювання спорів юридичного управління Головного управління ДФС у Львівській області, є інвалідом 3 групи загального захворювання. Вказала, що їй призупинено виплату пенсії по інвалідності, призначену згідно Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з приводу чого зверталась 02.12.2016 до відповідача, однак отримала відмову. Зазначає, що з 01 квітня 2015 року набули чинності норми Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-УШ, відповідно до якого у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особи, на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру» пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не виплачуються. Натомість, відповідно до пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-УШ (далі - Закон № 213) у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення, зокрема осіб, яким пенсії призначаються відповідно до законів України "Про державну службу". Вказаний в пункті 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону № 213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України "Про державну службу" та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії/щомісячне довічне грошове утримання за цими Законами не призначаються. В теперішній час особам, які підпадають під дію Закону України "Про державну службу", пенсія призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Таким чином, з 1 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", у зв'язку з чим передбачені ч. 1 ст. 47 підстави для невиплати їй пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відпали, і з 1 червня 2015 року перешкоди для виплати вказаної пенсії відсутні. З огляду на вказане вважає, що припинена виплата пенсії, призначеної їй відповідно до Закону № 1058, підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Просить визнати дії управління Пенсійного фонду України у Галицькому районі м.Львова в частині припинення виплати їй пенсії по інвалідності неправомірними та зобов'язати відновити їй виплату призначеної відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсії по інвалідності з 01 грудня 2016 року.

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні, викладеним у позовній заяві. Просять позов задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача Черевик Є.В. (згідно довіреності від 26.12.2016) у судовому засіданні проти позову заперечив у повному обсязі. Надав письмові заперечення, в яких зазначає, що пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій по інвалідності, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовими актами. Порядок виплати пенсії визначений у ст.47 Закону, абзацом другим частини першої якої (в редакції станом на 01.01.2017) встановлено, що тимчасово по 31.12.2017 особам (крім інвалідів I та II групп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу», призначені пенсії не виплачуються ( абз.2 ч.1 ст.47 в редакції Законів № 213- VIII від 02.03.2015; № 911- VIII від 24.12.2015; із змінами, внесеними згідно із Законом № 1774- VIII від 06.12.2016). Положенням ст.47 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в редакції чинній на момент призначення пенсії ( 02.12.2016) встановлювалось наступне: тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016., особам ( крім інвалідів I та II групп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», призначені пенсії не виплачуються ( абз.2 ч.1 ст.47 в редакції Законів № 213- VIII від 02.03.2015; № 911- VIII від 24.12.2015). Враховуючи те, що позивач продовжує проходити службу в державному органі на посаді, передбаченій Законом України «Про державну службу» та не є інвалідом І та ІІ групп, інвалідом війни ІІІ групи та учасником бойових дій, особою, на яку поширюється дія п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - в цей період вказані вище положення ст.47 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо обмеження виплати в пенсії застосовуються щодо неї в повному обсязі. Просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Галицькому районі м.Львова, є інвалідом III групи загального захворювання, працює на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу досудового врегулювання спорів юридичних осіб Головного управління ДФС у Львівській області, і є державним службовцем.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

З 01.01.2016 набрав чинності Закон України від 24.12.2015 № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким статтю 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» викладено у новій редакції, відповідно до якої тимчасово, у період з 01 січня 2016 по 31 грудня 2016 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

У період роботи особи ( крім осіб, які мають право на виплату пенсії в повному обсязі) на інших посадах/роботах, пенсії розмір яких перевищує 150 % прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 % призначеного розміру пенсії, але не менш як 150% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З 01.01.2017 відповідно до Закону України від 06.12.2106 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» норми статті 47 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування «викладено у новій редакції, відповідно до якої тимчасово по 31 грудня 2017 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Після звільнення з роботи та подання до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання трудової книжки із записом про звільнення або відповідного витягу з наказу, з дня, наступного за днем звільнення, пенсія виплачується у повному розмірі.

Суд вважає, що в даному випадку зазначена норма чітко встановлює, що пенсія особам, які працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Тобто, визначено, що підставою для припинення виплати пенсії є саме факт роботи особи на посаді яка дає право на призначення пенсії відповідно зазначеним законам, при чому в даному випадку не має значення чи набула особа таке право (тобто чи наявні підстави визначені законом для її призначення - вік, інвалідність, тощо) чи ні.

Отже, позивач займаючи посаду головного державного ревізора-інспектора відділу досудового врегулювання спорів юридичних осіб Головного управління ДФС у Львівській області, працює на державній службі, а отже має право (з урахуванням відповідних вимог Закону України «Про державну службу») на призначення пенсії відповідно до спеціального закону - Закону України «Про державну службу», а тому в даній ситуації на неї розповсюджується дія статті ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в чинній редакції.

Встановлено, що відповідач припинив позивачу як інваліду 3 групи захворювання виплату грошового утримання на підставі ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи позицію Європейського Суду, висновки Конституційного Суду України, та беручи до уваги, що ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", із внесеними змінами, не визнана неконституційною, позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, не займає посади в органах, перелічених п 3 Прикінцевих положеннях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", а обіймає посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", тому відповідач тимчасово припинив виплату пенсії ОСОБА_2, керуючись саме чинною нормою законодавства. Отже, доводи позивача про те, що припинення виплати пенсії є незаконним, а дія зазначеного Закону повинна розповсюджуватись тільки на осіб, яким пенсія буде призначатись після введення в дію цієї норми, суд вважає безпідставними .

Таким чином, суд вважає, що відповідач, відмовляючи позивачу у відновленні виплати пенсії по 3 групі інвалідності загального захворювання з 02 грудня 2016 року, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним пенсійним законодавством України, зокрема, на виконання приписів Законів України №213, 911, 1774.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачем надано суду достатньо належних доказів, які свідчать про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 69-71, 99, 102, 159-163, 167 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м.Львова про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня отримання копії постанови у повному обсязі.

Суддя О.Ю.Горбань