Справа № 826/14156/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 березня 2017 року № 826/14156/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів Балась Т.П., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
прозобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України, у якому просив зобов'язати Кабінет Міністрів України в межах своїх повноважень провести дії щодо підготовки проекту Постанови відносно внесення змін до «Переліку держав і періодів бойових дій на їх території», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08.02.1994, додавши до зазначеного Переліку території держав з відповідними періодами, згідно інформації за листом Міністерства закордонних справ від 21.09.2005 № 620/14-110-1410.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що виконуючи спеціальні завдання в умовах надзвичайних обставин та при збройних конфліктах на території Вірменської та Азербайжанської РСР, піддававши ризику своє життя і здоров'я, він не має статусу учасника бойових дій та не має можливості користуватися передбаченими законодавством піцльгами, на які фактично має право. 16.03.2016 на його заяву щодо надання статусу учасника бойових дій, отримав негативну відповідь від Національної академії Національної гвардії України, оскільки Баку та Єреван не були визначені як території, на яких в той час велись бойові дії. Вважає, що Кабінет Міністрів України за наявності ініціативи на внесення змін до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, не прийняв відповідних змін, чим порушуються його права відносно гарантій соціального захисту у вищезазначеному.

Позивачем було подано через канцелярію суду заяву про вирішення адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Відповідачем по суті позову було зазначено, що оскільки не було надано належних доказів на підтвердження участі позивача у бойових діях чи забезпечення бойової діяльності в державах, на території яких велися бойові дії і які віднесено до Переліку, відсутні підстави вважати доведеним факт порушення прав позивача щодо можливості мати статус учасника бойових дій взагалі.

Просив у задоволення позову відмовити у повному обсязі.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, під час навчання в Харківському вищому військовому училищі тилу МВС СРСР у складі 8 роти він виконував службові обов'язки по охороні громадського порядку при надзвичайних обставинах, пов'язаних з масовими антигромадськими проявами в складі військового оперативного резерву навчального закладу.

Таке рішення приймалось Урядом СРСР та здійснювалось на підставі розпорядження командувача внутрішніми військами МВС СРСР та на підставі наказів начальника училища:

1. в місто Баку на підставі Наказу начальника внутрішніх військ МВС СРСР від 02.03.1988 на період з 02.03.1988 по 11.03.1988.

2. в місто Єреван на підставі розпорядження ГУВВ МВС СРСР № 987 від 11.06.1988 на період з 15.06.1988 по 04.08.1988.

3. в місто Баку на підставі розпорядження ГУВВ МВС СРСР № 1455 від 14.09.1988 з 24.11.1988 по 17.02.1989.

ОСОБА_1 повідомляє суду, що він був задіяний для виконання завдань по охороні громадського порядку в умовах надзвичайних обставин, контролю за дотриманням населенням умов введеного комендантського часу, охороні державних установ від можливого захоплення та інших.

Наказом Міністра внутрішніх справ СРСР від 29.11.1989 № 298 було встановлено перелік регіонів, де в період до 25.09.1989 виникли надзвичайні обставини, пов'язані з масовими антигромадськими проявами. До них віднесено м. Баку Азербайджанської РСР, м. Єреван Вірменської РСР, Ферганську область Узбецької РСР та Абхазьку АРСР.

16.03.2016 Національною академією Національної гвардії України розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо надання статусу учасника бойових дій.

Про зазначене позивачу направлено лист від 16.03.2016 № 4/628, у якому зазначено, що відповідно до вимог пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до учасників бойових дій належать особи, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Крім того вказано, що територія колишнього СРСР, зокрема місто Баку Азербайджанської РСР, місто Єреван Вірменської РСР, не входить до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вищенаведеним листом позивача проінформовано про відсутність правових підстав для визначення учасником бойових дій.

Зазначений висновок ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, яка детально викладена в постанові Верховного Суду України від 03.10.2011 у справі № 21-162а11, якою встановлено, що Республіки Закавказзя та Середньої Азії колишнього СРСР не включені до переліку держав, на території яких велися бойові дії.

На думку позивача, незважаючи на те, що він виконував спеціальні завдання в умовах надзвичайних обставин на території Вірменської та Азербайджанської РСР, він не має статусу учасника бойових дій, оскільки Баку та Єреван не були визначені як території на якій в той час велись бойові дії та не входять до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає.

Частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 8 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення, дія чи бездіяльність прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюванні рішення, дія чи бездіяльність є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Відповідно до пункту 2 статті 6 Закону України від 22.10.1993 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-ХІІ) учасниками бойових дій визнаються, зокрема учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Як убачається з матеріалів справи, під час навчання в Харківському вищому військовому училищі тилу МВС СРСР у складі 8 роти ОСОБА_1 неодноразово залучався до виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану на території Вірменської та Азербайджанської РСР у період із 1988 по 1989 роки (а саме в м. Баку на підставі Наказу начальника внутрішніх військ МВС СРСР від 02.03.1988 на період з 02.03.1988 по 11.03.1988; в місто Єреван на підставі розпорядження ГУВВ МВС СРСР № 987 від 11.06.1988 на період з 15.06.1988 по 04.08.1988; в місто Баку на підставі розпорядження ГУВВ МВС СРСР № 1455 від 14.09.1988 з 24.11.1988 по 17.02.1989).

Судом встановлено, що у Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08.02.1994, вказані вище країни відсутні.

Разом з тим, згідно примітки 6 до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

Із наведеного убачається, що вказані положення стосовно можливості визнання осіб учасниками бойових дій, якщо такі мали місце в інших країнах після грудня 1979 року, та не названі у Переліку, поширюються лише на військових фахівців, які направлялися Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР у країни, на території яких вилися бойові дії і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

Позивач посилається на п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно якого учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_1 до матеріалів позову було додано військовий квиток серії ГГ № 012579, з якого убачається, що військової освіти позивач на той час ще не отримав, диплома встановленого зразка не мав, а на час проходження службового відрядження був курсантом Харківського вищого військового училища тилу МВС СРСР та отримав звання лейтенанта, присвоєного наказом МВС СРСР № 312 від 06.07.1990, тобто, ОСОБА_1 на той час не міг бути військовим фахівцем.

Крім того, суд зазначає, що у матеріалах відсутні докази того, що на час перебування в місті Баку та місті Єреван він був у складі військових формувань, брав участь у байових діях та забезпечував бойову діяльність військ.

У постановах від 18.05.2010 №21-74во10, від 03.10.2011 №21-162а11 та від 16.10.2012 № 21-337а12 колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховною Суду України визначена правова позиція щодо застосування пункту 2 статті 6 Закону № 3551-ХІІ та примітки 6 Переліку, зокрема, суд виходячи із системною аналізу пункту 2 статті 6 Закону № 3551-ХІІ та змісту примітки 6 до Переліку вважає, що для надання правового статусу учасника бойових дій особі, яка брала участь у бойових діях, якщо такі дійсно мали місце у державах, що не зазначені у Переліку, а також доведення наявності порушеного права необхідно довести сукупність таких юридичних фактів:

- особа повинна бути військовим фахівцем, який був направлений Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР у країни, на території яких велися бойові дії;

- мати у наявності довідку 10 Головного управління Генеральною штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про його особисту участь у бойових діях.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не було надано належних доказів на підтвердження його участі у бойових діях чи забезпечення бойової діяльності в державах, на території яких велися бойові дії і які віднесено до Переліку, не доведено порушення його прав та інтересів, не надано наявність документів, що підтверджують статус військового фахівця на час службового відрядження у період з 1988 по 1989 роки, який був направлений Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР у країни, на території яких велися бойові дії; довідка 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про його особисту участь у бойових діях, а тому відсутні підстави вважати доведеним факт порушення прав позивача, щодо можливості мати статус учасника бойових дій взагалі.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що не виникає передумови для здійснення захисту права або законного інтересу позивача, а отже позовна вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову в їхньому задоволенні.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання її копії повного тексту.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Т.П. Балась

А.В. Літвінова