Справа № 743/125/17
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 743/125/17 Головуючий у 1-й інстанції: Жовток Є.А. Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

14 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого суддів Файдюка В.В.,

суддів Бєлової Л.В.,

Коротких А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження скаргу громадянина Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом Управління Держаної міграційної служби України в Чернігвській області до громадянина Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 про продовження строку затримання, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2017 року адміністративний позов Управління Держаної міграційної служби України в Чернігвській області до громадянина Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 про продовження строку затримання - задоволено.

Продовжено строк затримання громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 (ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, з 09 лютого 2017 року до 08 травня 2017 року, включно.

Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 01 листопада 2009 року прибув до України у встановленому законом порядку і термін його знаходження в країні перебування продовжувався у зв'язку з навчанням до 05 березня 2010 року, 05 вересня 2010 року, 03 вересня 2011 року та 08 жовтня 2011 року.

19 грудня 2011 року Комсомольським РВ СГІРФО УМВС України в Херсонській області прийнято рішення про примусове видворення відповідача з України до 24 грудня 2011 року.

Вказане рішення ОСОБА_1 не виконав та, починаючи з 25 грудня 2011 року, перебуває в Україні без достатніх для того правових підстав.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії національного паспорта відповідача скінчився 03 грудня 2013 року.

04 серпня 2016 року заступником начальника Кіровського РВ УДМС України в Кіровоградській області прийнято рішення про примусове повернення відповідача за межі України.

Вказане рішення ОСОБА_1 також не виконав.

Рішенням заступника начальника Кіровського РВ УДМС України в Кіровоградській області від 09 серпня 2016 року відповідача поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року відповідача примусово видворено за межі території України.

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29 вересня 2016 року відповідач був затриманий та поміщений до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Наразі відповідач не має документа, який дає йому право на виїзд з України, оскільки строк дії свідоцтва про повернення його до країни походження закінчився 26 листопада 2016 року, а строк дії паспорта збіг 03 грудня 2013 року, у зв'язку з чим Управління ДМС України в Чернігівській області звернулось до суду з позовом про продовження строку затримання відповідача.

Також судом було встановлено, що відповідач до моменту його поміщення в Чернігівський ПТПІ не звертався за наданням йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні та не усвідомлював, що він незаконно перебуває в Україні.

17 серпня 2016 року УДМС України в Чернігівській області зверталось до посольства Федеративної Республіки Нігерія із запитом про встановлення особи ОСОБА_1 та підтвердження належності його до громадянства вказаної держави, з метою оформлення свідоцтва на повернення до країни походження.

26 серпня 2016 року посольством Федеративної Республіки Нігерія було видано свідоцтво на повернення відповідача та підтверджено його належність до громадянства вказаної держави.

17 листопада 2016 року ОСОБА_1, перебуваючи в Чернігівському ПТПІ звернувся із заявою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням № 118 від 07 грудня 2016 року УДМС України в Чернігівській області відмовило в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11 січня 2017 року УДМС України в Чернігівській області повторно звернулося до посольства Федеративної Республіки Нігерія з метою оформлення свідоцтва на повернення ОСОБА_1 до країни походження. На даний час позивач не отримував відповіді з посольства на вказане звернення. Тобто, можливості для видворення відповідача за межі території України наразі відсутні.

Пунктом 15 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI) передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Стаття 9 Закону № 3773-VI встановлює, що іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Статтею 183-7 КАС України визначено особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства, відповідно до ч.2 якої у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень:

1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації;

2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу;

3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Не можуть застосовуватися взяття на поруки та застава до іноземців та осіб без громадянства, до яких раніше застосовувалися такі заходи, а також стосовно яких є достатні дані про їх причетність до готування та/або вчинення терористичної діяльності.

Як передбачено ч.3 ст.183-7 КАС України суд під час застосування застави та взяття на поруки письмово роз'яснює іноземцю або особі без громадянства покладені на нього обов'язки: 1) прибувати до визначеної службової особи з установленою судом періодичністю; 2) не відлучатися з населеного пункту, в якому іноземець або особа без громадянства тимчасово перебуває, без дозволу визначеної службової особи; 3) невідкладно повідомляти визначену службову особу про зміну свого місця проживання.

В силу ч.4 статті 183-7 КАС України взяття на поруки полягає у наданні уповноваженими особами підприємств, установ чи організацій, які суд вважає такими, що заслуговують на особливу довіру (поручителями), письмового зобов'язання про те, що вони поручаються за виконання іноземцем або особою без громадянства покладених на нього обов'язків відповідно до частини третьої цієї статті і зобов'язуються за потреби доставити його до суду чи органу (підрозділу), який подав позов.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні жодні зобов'язання уповноважених осіб підприємств, установ чи організацій щодо поручительства за відповідача, жодних звернень, заяв, подань до суду не надавалось, що свідчить про їх відсутність та неможливість суду застосувати таке рішення.

Частиною 5 статті 183-7 КАС України передбачено, що внесення застави полягає у внесенні іноземцем, особою без громадянства або іншою фізичною чи юридичною особою (заставодавцем) коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір застави визначається судом з урахуванням майнового та сімейного стану іноземця або особи без громадянства у межах від п'ятдесяти до ста розмірів мінімальної заробітної плати та вноситься на рахунок протягом п'яти робочих днів з дня прийняття судом рішення про внесення застави. До цього моменту за рішенням суду особа утримується у спеціально обладнаному для цих цілей приміщенні органу (підрозділу) охорони державного кордону чи органу Служби безпеки України, який її затримав, або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, та звільняється з нього у день надання позивачу підтвердних документів про внесення застави.

Представником відповідача наголошувалось, що останній є забезпеченою особою та може внести заставу, однак, жодних належних та допустимих доказів щодо можливості відповідача внести заставу в розмірі, визначеному ч.5 статті 183-7 КАС України, суду не надано.

Відповідно до ч.7 статті 183-7 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

З урахуванням відсутності у відповідача документа, що дає право перебування на території України та його не виконання рішення Кіровського РВ УДМС України в Кіровоградській області від 04 серпня 2016 року про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства, яким зобов'язано відповідача покинути територію України, що в свою чергу свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове повернення, перешкоджатиме проведенню процедури повернення, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для прийняття рішення про продовження строку затримання громадянина.

У підпункті «f» п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції»(рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п'ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

З урахуванням вищенаведеного, з огляду на відсутність у відповідача документа, що дає право перебування на території України, колегія суддів дійшла висновку, що поданий позов є обґрунтованим, а захід застосований у відповідності до вимог законодавства та є співрозмірним.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Нігерія - ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя

Судді

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Коротких А. Ю.

Бєлова Л.В.