Справа № 810/644/17
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року м. Київ № 810/644/17

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панова Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру в Київській області

третя особа Відкрите акціонерне товариство «Шамраївське»

про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом Головного управління Держгеокадастру в Київській області за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Відкрите акціонерне товариство «Шамраївське», в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3.79 в умовних кадастрових гектарах із земель резервного фонду Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області;

- зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Київській області прийняти рішення щодо надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3.79 в умовних кадастрових гектарах із земель резервного фонду Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 10.04.2013 по справі № 376/405/13-ц (набрало законної сили), визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 3.79 в умовних кадастрових гектарах із земель резервного фонду Руднянської сільської ради Сквирського району Київської області, у звязку з чим 21.11.2016 (засобами поштового звязку) позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із клопотанням про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3.79 в умовних кадастрових гектарах із земель резервного фонду Радянської сільської ради Сквирського району Київської області.

За результатами розгляду поданого клопотання відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3.79 в умовних кадастрових гектарах із земель резервного фонду Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області, обгрунтовуючи тим, що землі резервного фонду Рудянської сільської ради передані у постійне користування Відкритому акціонерному товариству «Шамраївське».

У судове засідання призначене на 09.03.2017 належним чином повідомлені про дату, час, та місце розгляду справи (підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 816, № 824, № 808) представники позивача, відповідача та третьої особи не зявилися.

24.02.2017 від представника позивача до суду надійшла заява, в якій представник позивача просив суд розглянути справу без участі позивача та представника позивача за наявним у справі доказами.

Водночас, відповідач не погодився з позовними вимогами позивача та 07.03.2017 через канцелярію суду подав письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі. В обґрунтування доводів заперечень зазначив, що земли резервного фонду Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області, знаходяться на праві постійного користування у ВАТ «Шамраївське».

Крім того, відповідач зазначив, що у Головного управління Держгеокадастру в Київській області відсутні повноваження щодо розпорядження землями, які перебувають у користуванні без припинення права постійного користування.

Представники третьої особи жодних пояснень щодо позовних вимог позивача не надали, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.

Відповідно до частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не пілягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту рішення Сквирського районного суду Київської області від 10.04.2013 по справі № 376/405/13-ц за позовом ОСОБА_1 до Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області, Сквирської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай), судом було установлено, що «…позивач з 07.10.1998 року по 24.09.2000 року працював у Шамраївському бурякорадгоспі на посаді завідуючого майстернею.

12.02.1999 року, в звязку з реорганізацією, Шамраївський бурякорадгосп було перейменовано у ВАТ «Шамраївське».

Згідно архівної довідки Сквирської районної державної адміністрації від 20.06.2012 року № 23, у документах фонду ВАТ «Шамраївське» село Руда, Сквирського району, Київської області відомості про виключення позивача з членів радгоспу за 1995-1999 роки відсутні, накази за 2000 рік з основної діяльності на державне зберігання не передавались.

27.04.2000 ВАТ «Шамраївське» село Руда отримало державний Акт на право колективної власності на землю.

На час розпаювання земель у ВАТ «Шамраївське» позивач був його членом.

При проведенні розпаювання земель ВАТ «Шамраївське» село Руда позивачу не було надано земельну частку (пай). Розмір земельної частки (паю) по ВАТ «Шамраївське» складає 3,79 в умовних кадастрових гектарах…».

Враховуючи викладене, Сквирський районний суд Київської області дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на земельну частку (пай) розміром 3.79 в умовних кадастрових гектарах із земель резервного фонду Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області.

Вказане рішення суду набрало законної сили 21.04.2013.

На підставі вказаного рішення, 21.11.2016 (засобами поштового звязку) позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із клопотанням про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3.79 в умовних кадастрових гектарах із земель резервного фонду Радянської сільської ради Сквирського району Київської області (а.с. 17).

Листом від 27.12.2016 № Ч-38152/0-18386/6-16 Головне управління Держгеокадастру у Київській області посилаючись на той факт, що землі резервного фонду Руднянської сільської ради передані у постійне користування Відкритому акціонерному товариству «Шамраївське», відмовило позивачу в задоволенні його клопотання.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами суд виходить з наступного.

Згідно з нормами статті 2 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III (далі ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею (частина 1 вказаної статті).

Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади (частина 2 вказаної статті ).

Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї) (частина 3 вказаної статті).

Відповідно до частини 1 статті 3 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з нормами пункту 8 Розділу X «Перехідних положень» ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Статтею 25 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III регулюються відноситни приватизація земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.

Так, частиною 1 вказаної статті передбачено, що при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій (частина 2 вказаної статті).

Землі у приватну власність особам, зазначеним у частині першій цієї статті, передаються безоплатно (частина 3 вказаної статті).

Площа земель, що передаються у приватну власність, становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарське призначення, водний фонд, резервний фонд) (частина 4 вказаної статті).

Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості) (частина 5 вказаної статті).

При обчисленні розміру земельної частки (паю) враховуються сільськогосподарські угіддя, які перебували у постійному користуванні державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, за винятком земель, що залишаються у державній та комунальній власності. Загальний розмір обчисленої для приватизації площі сільськогосподарських угідь поділяється на загальну кількість осіб, зазначених у частині першій цієї статті (частина 6 вказаної статті).

Вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) працівників відповідних підприємств, установ і організацій та пенсіонерів з їх числа є рівними.

Розміри земельних ділянок, що виділяються для працівників державних та комунальних закладів, підприємств і організацій культури, освіти та охорони здоров'я та пенсіонерів з їх числа, які проживають у сільській місцевості або селищах міського типу, не можуть перевищувати норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, встановлених законом для ведення особистого селянського господарства (частина 7 вказаної статті).

Внутрігосподарські шляхи, господарські двори, полезахисні лісосмуги та інші захисні насадження, гідротехнічні споруди, водойми тощо можуть бути відповідно до цього Кодексу передані у власність громадян, сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що створені колишніми працівниками державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій (частина 8 вказаної статті).

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій (частина 9 вказаної статті).

Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням (частина 10 вказаної статті).

Відповідно до статті 116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу (частина 1 вказаної статті).

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 вказаної статті).

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина 3 вказаної статті).

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина 4 вказаної статті).

Відповідно до преамбули Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 05.06.2003 № 899-IV (далі ЗУ від 05.06.2003 № 899-IV) цей закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Статтею 1 ЗУ від 05.06.2003 № 899-IV встановлено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Громадянам, зазначеним в абзаці 5 частини 1 цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області.

Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно з положеннями статті 2 ЗУ від 05.06.2003 № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 № 122 якою затверджено Порядок "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)" цей Порядок визначає процедуру розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) (далі - проект).

Пунктом 2 вказаного порядку встановлено. що організація робіт з розподілу земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією за місцем розташування земельних ділянок згідно з проектом.

В пункті 3 вказаного порядку зазначено, що у разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про: коригування проекту землевпорядною організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю).

У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку.

За змістом статті 5 ЗУ від 05.06.2003 № 899-IV сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку; приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Відповідно до частини 3 статті 122 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами 4 і 8 цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Частиною 4 статті 122 ЗК України встановлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, з урахуванням частини 4 статті 122 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, суд дійшов до висновку, що на теперішній час питання щодо розгляду клопотання позивача про розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3.79 в умовних кадастрових гектарах із земель резервного фонду Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області відноситься до компетенції управління Держгеокадастру.

В той же час, з наданої позивачем ОСОБА_2 Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області від 26.05.2016 (а.с. 14), від 02.09.2016 (а.с. 20), Державного Акта на право постійного користування землею (а.с. 23), ОСОБА_2 архівного сектору Сквирської районної Державної адміністрації від 11.10.2016 № 06-05/91 вбачається, що земельна ділянка із земель резервного фонду у розмірі 245,0 га згідно Державного Акта I-КВ № 002253 знаходиться на праві постійного користування у ВАТ «Шамраївське».

Відповідно до положень статті 92 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина 1 вказаної статті).

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 141 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III встановлені підстави припинення права користування земельною ділянкою, а саме: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Враховуючи той факт, що станом на день звернення позивача до відповідача з відповідним клопотанням, землі резервного фонду перебувають на праві постійного користування у ВАТ «Шамраївське», суд дійшов висновку, що відповідачем на законних підставах відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3.79 в умовних кадастрових гектарах із земель резервного фонду Рудянської сільської ради Сквирського району Київської області, у звязку з чим позовні вимги задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, покладений на суб`єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності своїх дій не звільняє позивача від обов`язку доказування своїх тверджень чи заперечень. Водночас, позивачем не було доведено обгрунтвоаності позовних вимог.

З огляду на викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Оскільки спір вирішено на користь суб'єкта владних повноважень, а доказів понесення ним інших витрат, пов'язаних з розглядом справи суду не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 128, 158 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову, - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.