Справа № 608/2018/16-а,2-а/608/112/16
Суддя: Каралюс Володимир Маріянович
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року Справа № 876/958/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Каралюса В.М.,

суддів: Матковської З.М., Шавеля Р.М.,

за участі секретаря судового засідання Керод Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Чортківському районі Тернопільської області на постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Чортківському районі Тернопільської області про визнання дій щодо відмови в призначенні пенсії неправомірними та зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Чортківському районі Тернопільської області, в якому просив визнати дії відповідача щодо відмови у призначенні, обчисленні та перерахунку пенсії в порядку, передбаченому для державних службовців неправомірними; зобовязати відповідача призначити, обчислити та перерахувати позивачу пенсію в порядку, передбаченому для державних службовців.

Постановою Чортківського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано дії управління Пенсійного фонду України в Чортківському районі Тернопільської області щодо відмови ОСОБА_1 в обчисленні та перерахунку пенсії в порядку, передбаченому для державних службовців - неправомірними. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Чортківському районі Тернопільської області обчислити та перерахувати пенсію ОСОБА_1 в порядку, передбаченому для державних службовців з 25 жовтня 2016 року.

Не погодившись із таким рішенням суду, його оскаржив відповідач, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що оскаржувана постанова є незаконною, необґрунтованою, винесена з порушенням норм матеріального права, просить таку скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до п.11 Прикінцевих та Перехідних Положень Закону України «Про державну службу» перелік посад державної служби, які займали особи з числа колишніх державних службовців, що належать до певної категорії посад, передбачених цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно із п. 12 Прикінцевих та Перехідних Положень Закону України «Про державну службу» для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. На сьогоднішній день ст. 25 Закону України «Про державну службу» не визнана не конституційною та не скасована, а також актами Кабінету Міністрів України не внесено в перелік посад державної служби посади, які дають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Враховуючи все вищенаведене, робота в органах місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не відноситься до категорій посад державної служби, що дають право на пенсію відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 07 липня 1994 року був обраний головою Косівської сільської ради народних депутатів, 17 квітня 1998 року повторно обраний Косівським сільським головою відповідно до ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в України». 15 травня 2002 року звільнений з посади Косівського сільського голови у зв'язку із закінченням строку повноважень згідно п.1 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Наведене підтверджується відмітками у трудовій книжці ОСОБА_1, рішеннями від 07.07.1994 р., 17.04.1998 р. та довідкою Косівської сільської ради Чортківського району Тернопільської області № 198 від 28.11.2016 р.

Відповідно до ч. 10 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», посадовим особам місцевого самоврядування, які працювали на виборних посадах в органах місцевого самоврядування 8 років і більше, або протягом повних двох і більше скликань, за наявності страхового стажу необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», призначається пенсія відповідно до цього Закону незалежно від того, де вони працювали перед призначенням пенсії. У цих випадках пенсія обчислюється у порядку, передбаченому для державних службовців, із сум заробітної плати, на які нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, за останньою займаною виборною посадою на день призначення пенсії.

25 жовтня 2016 року позивач звернувся з заявою про перерахунок призначеної пенсії, як особа, якій виповнився 61 рік та 6 місяців, як посадовій особі місцевого самоврядування, яка працювала на виборній посаді - на посаді сільського голови у порядку, передбаченому для державних службовців.

Згідно вкладки до протоколу № 158276 від 28.10.2016 року позивачу було відмовлено в перерахунку пенсії, оскільки згідно пунктами 10 та 12 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 №889-V-ІІІ «Про державну службу» визначено право на призначення пенсій відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу» тільки осіб, які працювали на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

У ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У ч. 1 ст. 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 5 рішення Конституційного Суду України № 1-зп від 13 травня 1997 року та пунктом 2 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року встановлено, що стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно - правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України). Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи (ч. 1 ст. 58 Конституції України).

Згідно з вимогами норми ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист та неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначена за спеціальними законами (в тому числі і Законами України «Про державну службу», «;Про службу в органах місцевого самоврядування»).

Відповідно до ст.ст. 22, 64 Конституції України, право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України (в тому числі і Законом України «Про державну службу», «;Про службу в органах місцевого самоврядування»).

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Петриченко проти України» від 12 липня 2016 року визнано порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку з тим, що у цій справі національні суди не розглянули доводи заявника з прямим посиланням на статті Конституції України.

Також, за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (2014рік), за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Тому, бездіяльність держави в особі Кабінету Міністрів України щодо не внесення в перелік посад державної служби посад, які дають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» і тримання громадян у правовій невизначеності, слід кваліфікувати невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Пенсійний фонд України і його територіальні підрозділи здійснюють керівництво та управління солідарною системою, проводять збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначають пенсії, підготовляють документи для їх виплат та виконують інші управлінські функції. Вони по суті є органами державної виконавчої влади і суб'єктами владних повноважень, а тому, керуючись вимогами ст. 19 Конституції України, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання про застосування закону у часі регулюється згідно зі ст.ст. 21 та 22 Конституції України, які гарантують людині, що її права і свободи, будучи невідчужуваними та непорушними, не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів, ці закони, зміни до законів, не розповсюджуються на вже існуючі права і свободи людини, якщо вони звужують зміст та обсяг цих прав і свобод.

Таким чином, при перерахунку пенсії ОСОБА_1, як посадовій особі місцевого самоврядування, має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії та порядок її перерахування, яка діяла на момент призначення пенсії. Така підстава закладена у п. 10 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач був зобов'язаний провести перерахунок пенсії на підставі документів, поданих ОСОБА_1 в порядку, передбаченому для державних службовців відтак вимоги щодо здійснення перерахунку його пенсії є обґрунтованими, тому вказані позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 41, ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст.212, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Чортківському районі Тернопільської області залишити без задоволення, а постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2016 року у справі № 608/2018/16-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя З.М. Матковська

суддя Р.М. Шавель

повний текст ухвали виготовлений 07.03.2017