Справа № 820/2673/16
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 р.Справа № 820/2673/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС України у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.07.2016р. по справі № 820/2673/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія "Реалпакс"

до Головного управління ДФС України у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія "Реалпакс" (далі по тексту - ТОВ НВК "Реалпакс", позивач) звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС України у Харківській області, в якому просило суд:

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 16.02.2016 року про збільшення суми грошового зобовязання з податку на доходи, що сплачуються податковими агентами із доходів платника податків у вигляду заробітної плати, за штрафними санкціями у сумі 5983,00 грн.;

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 16.02.2016 року про порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів за штрафними санкціями у сумі 3043,92 грн.;

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 20.05.2016 року про визначення податкового зобовязання з податку на прибуток підприємств за основним платежем у сумі 1024883,00 грн., та за штрафними санкціями у сумі 512441,50 грн.

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 20.05.2016 року про визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем у сумі 779422,00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 389711,00 грн.

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 16.02.2016 року про зменшення розміру відємного значення з податку на додану вартість на суму 360381,00 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.07.2016р. адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 20.05.2016р. про визначення податкового зобовязання з податку на прибуток підприємств за основним платежем у сумі 1024883,00 грн., та за штрафними санкціями у сумі 512441,50 грн.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 20.05.2016р. про визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем у сумі 779422,00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 389711,00 грн.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 16.02.2016р. про зменшення розміру відємного значення з податку на додану вартість на суму 360381,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову в цій частині та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

До суду апеляційної інстанції представник позивача надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі, просила постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечувала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія "Реалпакс" зареєстровано Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області 12.09.2012 року за №1021092, перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДФС України у Харківській області як платник податку на додану вартість, що підтверджується свідоцтвом №100115634 (т.1 а.с. 148, 105).

У період з 10.12.2015 року по 22.01.2016 року на підставі наказів ГУ ДФС у Харківській області №646 від 30.11.2015 року (т.1 а.с. 164) та №10 від 11.01.2016 року (т.1 а.с. 168) згідно з планом-графіком проведення перевірок субєктів господарювання спеціалістами ГУ ДФС у Харківській області проводилась планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія "Реалпакс" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено акт №21/20-40-22-01-07/35207036 від 29.01.2016 року (т.1 а.с. 17-91)

Перевіркою встановлено наступні порушення, а саме: внаслідок порушення ТОВ НВК Реалпакс п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, встановлено заниження податкового зобовязання з податку на додану вартість за 2014 рік на загальну суму 1290709,00 грн., а саме: внаслідок порушення ТОВ НВК Реалпакс п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, встановлено зайве включення до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість у розмірі 1044,00 грн., що не підтверджена податковими накладними; заниження податку на додану вартість за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року на загальну суму 931453,00 грн.; завищення ТОВ НВК Реалпакс відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду по р. 19 декларації за грудень 2014 року у сумі 360381,00 грн., в результаті чого завищено значення р. 20.2 зарахування відємного значення різниці поточного звітного (податкового) періоду до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду декларації за грудень 2014 року у сумі 360381,00 грн., внаслідок порушення ТОВ НВК Реалпакс п.п. 14.1.27 п. 14.1. ст. 14, п. 138.1.1. п. 138.1, п. 138.2, п. 138.4 ст. 138, п. 140.3 ст. 140 Податкового кодексу України, ТОВ НВК Реалпакс неправомірно віднесено до складу собівартості реалізованих товарів (робіт, послуг) витрати, що здійснювались без мети їх використання в господарській діяльності на загальну суму 6453951,00 грн.; перевіркою повноти визначення податку на прибуток за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року встановлено його заниження на загальну суму 1161711,00 грн., внаслідок порушення ст. 168 Податкового кодексу України позивачем неперераховано утриманий податок на доходи фізичних осіб під час виплати оподатковуваного доходу за грудень 2013 року у сумі 2131,06 грн., за березень 2014 року - у сумі 5846,42 грн. встановлено порушення вимог п. 2.8. Положення №637 у вигляді перевищення ліміту залишку готівки в касі позивача на кінець дня двократне перевищення.

Не погоджуючись із висновками, викладеними в акті №21/20-40-22-01-07/35207036 від 29.01.2016 року, позивачем 04.02.2016 року до ГУ ДФС у Харківській області подано письмові заперечення на акт перевірки разом з додатками (т.1 а.с. 196).

Крім того, 15.02.2016 р. за вих. №388 позивачем до ГУ ДФС у Харківській області подано додаткові пояснення до заперечень від 04.02.2016 р. на акт перевірки №21/20-40-22-01-07/35207036 від 29.01.2016 року (т.1 а.с.212-221).

Листом №787/10/20-40-22-02 від 11.02.2016 року відповідачем надано відповідь про відмову у задоволенні заперечень на акт перевірки (т.1 а.с. 211).

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято наступні податкові повідомлення-рішення: № від 16.02.2016 року про збільшення суми грошового зобовязання з податку на доходи, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника податків у вигляді заробітної плати за штрафними санкціями у сумі 5983,00 грн.; № від 16.02.2016 року про порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів за штрафними санкціями у сумі 3043,92 грн.; № від 16.02.2016 року про визначення податкового зобовязання з податку на прибуток підприємств за основним платежем у сумі 1161711,00 грн., та за штрафними санкціями у сумі 580856,00 грн.; № від 16.02.2016 про визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем у сумі 931453,00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 465727,00 грн.; № від 16.02.2016 про зменшення розміру відємного значення з податку на додану вартість на суму 360381,00 грн., що отримані позивачем 19.02.2016 року (т.1 а.с. 124-129).

26.02.2016 року позивачем подано скаргу до Державної фіскальної служби України про перегляд та скасування вказаних податкових повідомлень-рішень відповідача.

Рішенням Державної фіскальної служби України Про результати розгляду скарги від 27.04.2016 року №9460/6/99-99-11-02-01-15 скаргу позивача задоволено частково: скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області № від 16.02.2016 року в частині податку на прибуток на суму 136828,00 грн. і штрафних санкцій на суму 68414,00 грн., а в інших частинах вказане податкове повідомлення-рішення залишено без змін; скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області № від 16.02.2016 року в частині податку на додану вартість на суму 152031,00 грн., і штрафних санкцій на суму 76015,50 грн., а в інших частинах вказане податкове повідомлення-рішення залишено без змін; податкові повідомлення рішення № від 16.02.2016 року, № від 16.02.2016 року, № від 16.02.2016 року залишено без змін. Вказане рішення отримано позивачем 04.05.2016р.

Відповідно до п.58.3 ст.58 Податкового кодексу України та Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого Наказом Міністерства Фінансів України від 28 грудня 2015 року № 1204, відповідач за наслідками часткового скасування ДФС України податкових повідомлень-рішень прийняв податкові повідомлення-рішення № від 20.05.2016 року про визначення податкового зобовязання з податку на прибуток підприємств за основним платежем у сумі 1024883,00 грн., та за штрафними санкціями у сумі 512441,50 грн. та № від 20.05.2016 року про визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем у сумі 779422,00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 389711,00 грн.

Не погодившись із податковими повідомленнями рішеннями № від 16.02.2016 року, № від 16.02.2016 року, № від 20.05.2016 року, № від 20.05.2016 року, № від 16.02.2016 року, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що податкові повідомлення-рішення відповідача № від 20.05.2016 року про визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем у сумі 779422,00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 389711,00 грн. та № від 16.02.2016 року про зменшення розміру відємного значення з податку на додану вартість на суму 360381,00 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.

Враховуючи оскарження відповідачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині задоволення позовних вимог та межі перегляду, передбачені ст. 195 КАС України, слід зазначити наступне.

Положеннями п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України встановлено, що об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст. 135 - 137 ПК України, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу. Відповідно до п. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135 ПК України дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг є доходом від операційної діяльності, який визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань.

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Згідно з п.п.138.1.1 п. 138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України). Собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг формується за правилами п. 138.6 (собівартість придбаних та реалізованих товарів) та п. 138.8 (собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг) ст. 138 Податкового кодексу України.

Так, в акті перевірки (т. 1 а.с. 45) відповідачем зазначено, що ТОВ НВК "Реалпакс", в порушення п.п. 14.1.27 п. 14.1. ст. 14, п. 138.1.1. п. 138.1, п. 138.2, п. 138.4 ст. 138, п. 140.3 ст. 140 Податкового кодексу України неправомірно віднесено до складу собівартості реалізованих товарів витрати, що здійснювались без мети їх використання в господарській діяльності, на загальну суму 5693798,00 грн., з них податкові зобовязання з ПДВ 1138760,00 грн.

Вказані висновки відповідача ґрунтуються на порівнянні обсягів списаної позивачем сировини в кількісному виразі на виробництво за 2014 рік з обсягами випущеної готової продукції у 2014 році, а саме: відповідно до даних а. 24 Акту перевірки кількість списаної сировини склала 2475,088 т., а вихід готової продукції в перерахунку склав 2190,153 т. При цьому, різниця між списаною сировиною та виходом готової продукції склала 284,935 т., на загальну суму 5693798,00 грн., що складає 13%. (т.1 а.с. 40).

Відповідач зазначає, що вказана сума різниці є наднормативними витратами, які відповідно до п. 140.3. ст. 140 ПК України не можуть включатися до складу податкових витрат.

Згідно з довідкою АА № 743373 з ЄДРПОУ, видами діяльності за КВЕД-2010 Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія "Реалпакс" є: 15.20- виробництво взуття; 20.12- виробництво барвників і пігментів; 20.16 - виробництво пластмас у первинних формах; 28.96- виробництво машин і устаткування для виготовлення пластмас і гуми, 46.90-неспеціалізована оптова торгівля ( т.1 а.с.147).

Відповідно до положень ГОСТ 14.322-83 Нормування витрат матеріалів, затвердженого постановою Державного комітету СРСР по стандартам 09.02.1983 №713, нормативи витрат - максимально допустима планова кількість сировини, матеріалів на виробництво одиниці продукції (роботи) установленої якості в планованих умовах виробництва. У складі норм витрат матеріалу слід враховувати: корисну витрату матеріалу; технологічні відходи, обумовлені встановленою технологією виробництва; втрати матеріалів. До втрат матеріалів слід відносити кількість матеріалу, що безповоротно втрачається в процесі виготовлення виробу.

Нормативи - це поелементні складові норм, що характеризують: питому витрату сировини або матеріалів на одиницю маси, площі, об'єму, довжини при виконанні виробничих процесів та розміри технологічних відходів і втрат сировини і матеріалів по видах виробничих процесів. Нормативи вимірюються в натуральних одиницях або у відсотках. Нормативи відходів і втрат сировини і матеріалів у виробництві по видах виробництв можуть бути: міжгалузевими (наприклад, для групи галузей машинобудування); галузевими; заводськими.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, оскільки чинним законодавством України не визначені конкретні органи, на які покладено обов'язок розробки та затвердження норм втрат сировини і матеріалів у виробництві полімерних виробів, то позивачем правомірно затверджені власні технологічні регламенти по кожному виду продукції з урахуванням наявного обладнання та особливостей технічних умов.

Позивачем до матеріалів справи надано наступні технологічні регламенти: технологічний регламент по виготовленню композицій ПВХ, затверджений наказом директора ТОВ НВК Реалпакс від 05.05.2008р.; технологічний регламент по виготовленню термопластичних еластомірів, затверджений наказом директора ТОВ НВК Реалпакс від 05.05.2008р.; технологічний регламент по виготовленню литого взуття з полімерних матеріалів, затверджений наказом директора ТОВ НВК Реалпакс від 05.05.2008р.; технологічний регламент по виготовленню концентратів для поліолефінів, затверджений наказом директора ТОВ НВК Реалпакс від 05.05.2008р.; технологічний регламент виробництва концентратів для полістиролу, затверджений наказом директора ТОВ НВК Реалпакс від 05.05.2008р.; технологічний регламент виробництва концентратів пігментів і спеціальних концентратів для полівінілхлориду, затверджений наказом директора ТОВ НВК Реалпакс від 05.05.2008р.

Під час розгляду справи встановлено, що у технологічних регламентах передбачено витратні коефіцієнти виробництва 100 кг готової продукції/ 1 пари готової продукції, що складаються з корисних витрат, технологічних відходів та технологічних втрат.

Так, у п. 4. Технологічного регламенту по виготовленню композицій ПВХ вказано, що норма витрат матеріалів характеризує максимально допустиму кількість вихідної сировини, що необхідна на виробництво 1 кг композиції ПВХ (порошкові, гранульовані матеріали) необхідної якості в заданих умовах виробництва.

Нормування сировини і матеріалів передбачає наступну структуру норми витрати (Нр): Нр=Рв+Ртз+Ртп+Ртпвм, де Рв - корисні витрати (чиста маса готової продукції), Ртз технологічні відходи, Ртп технологічні втрати, Ртпвм технологічні втрати при підготовці вторинних матеріалів (якщо передбачено використання вторинних відходів ПВХ).

У регламентах також вказано, що для визначення норми витрат матеріалу використовується дослідний метод, який полягає у визначенні витрат матеріалів, необхідних для виробництва композиції ПВХ, на основі вимірювань корисних витрат, технологічних відходів і втрат, що визначаються в лабораторних умовах або безпосередньо в умовах виробництва.

Чисту масу готової продукції визначають шляхом зважування однієї окремої партії певного найменування.

Технологічні відходи являють собою залишки вихідної сировини, які утворилися у процесі виробництва продукції і повністю втратили показники якості вихідної сировини. До таких відходів відносяться: чищення обладнання при переходах на нове найменування композицій ПВХ, а також при виконанні інших операцій; брак, що виникає в процесі виготовлення композицій ПВХ; техніко-організаційні відходи, що утворюються при ремонті і налагодженні, запуску технологічного обладнання.

Технологічні втрати являють собою кількість сировини і матеріалів, безповоротно втрачених в процесі, що обумовлений технологією виробництва. До таких втрат відносяться розпорошення, налипання, втрата летючих компонентів при агломерації, сушінні, грануляції (екструзії).

З матеріалів справи убачається, що ТОВ НВК Реалпакс, використовуючи дослідний метод, визначив, що при виробництві 100 кг композиції ПВХ (розмір корисних втрат 100 кг): загальна кількість всіх різновидів технологічних відходів складає 6 кг; технологічні втрати складають 6 кг.

Щодо видів готової продукції відповідно до інших технологічних регламентів визначено наступна гранична норма витрат сировини: для виготовлення 100 кг готової продукції (концентратів пігментів для ПВХ) необхідно 124 кг сировини (норма витрат 1,24 розмір втрат та відходів 24%); для виготовлення 100 кг готової продукції (супер концентратів пігментів для полістиролу) необхідно 120 кг сировини (норма витрат 1,20; розмір втрат та відходів 20%); для виготовлення 100 кг готової продукції (термопластичних еластомірів) необхідно 120 кг сировини (норма витрат 1,20, розмір втрат та відходів 20%); для виготовлення 100 кг готової продукції (супер концентратів пігментів для поліолефінів) необхідно 121 кг сировини (норма витрат 1,21 розмір втрат та відходів 21%); для виготовлення 1 пари взуття вагою у 0,800 кг необхідно 1,12 кг сировини (норма витрат 1,12; розмір втрат та відходів 12%).

На підставі аналізу вказаних витратних коефіцієнтів, встановлено, що середній витратний коефіцієнт коливається в межах 1.21.

У процесі виробництва ТОВ НВК Реалпакс ведеться облік сировини та готової продукції, що відображено у звітах з виробництва, матеріальних звітах по складу матеріалів та матеріальних звітах по складу готової продукції.

Так, відповідно до наказу Міністерства статистики України №193 від 21.06.1996 р. матеріальні звіти складаються матеріально відповідальними особами тільки у кількісному виразі та в одному примірнику і подаються до бухгалтерії по закінченню місяця. Розцінка надходження та використання матеріалів проводиться бухгалтерією безпосередньо у матеріальному звіті. До матеріальних звітів, як правило, повинні включатися усі матеріали, які були та є у наявності на складі (коморі), незалежно від того був чи не був рух цих матеріалів за звітний місяць.

Разом із матеріальним звітом до бухгалтерії подаються усі первинні документи на прибуток та видаток матеріалів з вказівками про кількість документів та їх номерів окремо за прибутком та видатком.

На підтвердження ведення належного обліку сировини та готової продукції ТОВ НВК Реалпакс надані матеріальні звіти по складу матеріалів, матеріальні звіти по складу готової продукції та звіти з виробництва ТОВ НВК Реалпакс помісячно за 2014 рік.

Вказані звіти підписані завідувачем складу та головним бухгалтером, затверджені заступником директора з виробництва позивача.

Судом встановлено, що у звітах з виробництва по кожному виду продукції вказана загальна кількість матеріалів, що передані у виробництво, кількість готової продукції, що виготовлена із наданих матеріалів по нормі та по факту. Аналізом даних звітів встановлено, що відхилення у виробництві по затвердженим нормативам та фактичним показникам складає 0.

Отже, при граничному нормативі до 21% нормативні втрати сировини позивача при здійсненні виробництва готової продукції становлять приблизно 12-13% , тобто в межах затверджених норм, а тому твердження відповідача щодо наявності наднормативних витрат не відповідає дійсності.

З матеріалів справи убачається, що відповідачем в Акті перевірки наведено цифрові показники різниці між списаною на виробництво сировиною та готовою продукцією лише у кг (т. 1 а.с. 40).

Проте, аналізом технологічного процесу позивача судом встановлено, що сировина позивача обліковується у кг, а готова продукція - як у кг, так і у штуках і парах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що здійснити порівняння лише у кг, як здійснено відповідачем, не є арифметично правильним та унеможливлює отримання вірних даних, оскільки одиниці виміру не є співставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що 284,935 т. сировини є нормативно обґрунтованими втратами матеріалів та відходами в процесі виробництва, які позивачем визнано витратами звітного періоду та правомірно віднесено до собівартості реалізованих товарів.

Доводи відповідача про те, що аналізом планових калькуляцій позивача за 10 січня 2014 року по наступним позиціям: КП для ПЕ 10039 Білий на 1 кг, Сланці СЛМ-01 (чорні) на 1 пару 0,3 кг, пластикат ПЛ-2 Чорний (80-85) на 1 кг (а. 26-27 Акту перевірки), не встановлено наявності відходів чи втрат матеріалів, оскільки кількість сировини в калькуляціях закладена у розмірі 100% в виході готової продукції, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вказані документи не є калькуляцією, а є рецептурою, тобто переліком і співвідношенням окремих видів сировини, що використовується для виробництва певного виду готової продукції.

Щодо калькулювання собівартості готової продукції та необхідної кількості сировини на відповідну кількість готової продукції по аналізованим відповідачем позиціям, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у виробництві позивача відхилення та наднормативні втрати сировини відсутні, з огляду на наступне.

Так, зокрема, щодо позиції КП для ПЕ 10039 Білий за даними звіту позивача з виробництва за липень 2014 року: для виготовлення 14500 одиниць готової продукції необхідно закласти 16270,01 кг сировини: Воск п/є Ceralene 2E у кількості 1382,95 кг; МТЛ (о) 50х72 с печаткою у кількості 241 штуки; МТЛ (о) 56х88 с печаткою у кількості 339 штук; Поліетилен 15803-020 кг у кількості 2181,81 кг; Синій ультрамарин пігмент GO-58 у кількості 8,14 кг; Стеарат кальція у кількості 357,82 кг; Стеарин SA-1804 кг у кількості 37,63 кг; Стеарин Wilfarin SA -1843 у кількості 97,53 кг; Туркарб у кількості 1627 кг. При цьому, при закладці 16270,01 кг сировини по факту Товариством виготовлено 14500 одиниць готової продукції, що відповідає нормі, а тому відхилення складає 0.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати позивача на загальну суму 5693798,00 грн. є нормативними, використані в господарській діяльності при виробництві полімерних виробів та правомірно включені позивачем до собівартості реалізованих товарів, а тому податкове повідомлення-рішення відповідача № від 20.05.2016 року про визначення податкового зобовязання з податку на прибуток підприємств за основним платежем у сумі 1024883,00 грн., та за штрафними санкціями у сумі 512441,50 грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення відповідача № від 20.05.2016 року про визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем у сумі 779422,00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 389711,00 грн. , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового Кодексу України).

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

У пункті 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податкова накладна виписується удвох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів (послуг) (пункт 201.4 статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Із системного аналізу вказаних правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

З матеріалів справи убачається, що контролюючий орган дійшов до висновку про заниження позивачем податкового зобовязання з ПДВ у сумі 1290790,00 грн. на підставі п. 3.1.2. Акту перевірки (т.1 а.с. 37) щодо того, що позивачем здійснено витрати без мети їх використання в господарській діяльності у періоді, що перевірявся, (продаж товарів за ціною нижче собівартості) на загальну суму 760153,00 грн., в т.ч. ПДВ у сумі 152031, та висновку (т.1 а.с. 45) про те, що позивачем неправомірно віднесені витрати до складу собівартості реалізованих товарів, які здійснювались без мети їх використання в господарські й діяльності, на загальну суму 5693798,00 грн., в т. ч. ПДВ у сумі 1138760,00 грн. (т.1 а.с. 52).

Перевіркою повноти нарахування податку на додану вартість за 2014 рік відповідачем встановлено його заниження на суму 931453,00 грн. та завищення відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду по р. 19 декларації за грудень 2014 року у сумі 360381,00 грн., в результаті чого позивачем завищено значення р. 20.2 зарахування відємного значення різниці поточного звітного (податкового) періоду до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду декларації за грудень 2014 року на суму 360381,00 грн.

Оскільки вказане порушення виникло на думку відповідача у звязку з неправомірним віднесенням позивачем витрат до складу собівартості реалізованих товарів, які здійснювались без мети їх використання в господарській діяльності, яке вище спростовано судом, а позивачем надано до матеріалів справи всі податкові накладні за операціями з контрагентами за 2014 рік, то висновок про заниження позивачем податку на додану вартість також не відповідає дійсності.

Щодо твердження відповідача про те, що позивачем в порушення п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України зайво включено до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість у розмірі 1044,00 грн., що не підтверджена податковими накладними (до перевірки надано копії податкових накладних або зовсім не надано податкових накладних), слід зазначити наступне.

Так, між ТОВ НВК Реалпакс (Покупець) та ТОВ ПКФ Восток Трейд (код за ) (Постачальник) укладено договір поставки №ВТ-0000043 від 22.01.2014р. (надалі Договір).

Відповідно до п.1.1. вказаного Договору Постачальник зобовязується постачати покупцеві, а Покупець зобовязується приймати від постачальника та оплачувати продукцію (надалі товар) в асортименті, в кількості та за цінами, зазначеними в видаткових накладних.

Факт поставки товару за вказаним договором підтверджується видатковою накладною №РН-220114002 на загальну суму 6263,50 грн., в т. ч. ПДВ у сумі 1043,92 грн.

Доставка вказаного товару здійснювалась ТОВ Делівері (код за ) на замовлення ТОВ НВК Реалпакс за договором Д-00003672 від 01.11.2012р., та підтверджується актом надання послуг №3872 від 31.01.2014р.

Приймання продукції здійснювалось уповноваженою особою позивача про що свідчать відповідні записи у журналі реєстрації довіреностей на отримання товару на січень 2014 року.

На підтвердження сплати сум податку на додану вартість у складі ціни товару за вказаними господарськими операціям ТОВ НВК Реалпакс отримано від ТОВ ПКФ Восток Трейд податкову накладну №3054 від 22.01.2014р. на суму 6263,50 грн., в т.ч. ПДВ у сумі 1043,50 грн., яка зареєстрована у реєстрі отриманих податкових накладних ТОВ НВК Реалпакс за січень 2014 року.

Оплату за поставлені товари за вказаним договором позивачем на користь ТОВ ПКФ Восток Трейд здійснено в повному обсязі в безготівковому порядку відповідно до виставленого ТОВ ПКФ Восток Трейд рахунку-фактури №22 від 22.01.2014р., та підтверджується платіжним дорученням №4575 від 23.01.2014р.

Зміст вказаного договору не суперечить актам цивільного законодавства України, фактичне виконання умов договору підтверджується належним чином складеними первинними документами бухгалтерського обліку, які досліджувались відповідачем у процесі перевірки.

На підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, судом не встановлено будь-яких порушень, допущених позивачем при обчисленні та формуванні податкового кредиту по господарським взаємовідносинам між позивачем та його безпосереднім контрагентом - ТОВ ПКФ Восток Трейд.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкові повідомлення-рішення відповідача № від 20.05.2016 року про визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем у сумі 779422,00 грн. та за штрафними санкціями у сумі 389711,00 грн. та № від 16.02.2016 року про зменшення розміру відємного значення з податку на додану вартість на суму 360381,00 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст. 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС України у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.07.2016р. по справі № 820/2673/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня скледення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст ухвали виготовлений 06.03.2017 р.