Справа № 497/1838/16-а
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 р.м.ОдесаСправа № 497/1838/16-а

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції: Раца В.А.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Димерлія О.О.,

за участю: секретар судового засідання - Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на постанову Болградського районного суду Одеської області від 19 грудня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Болградської міської ради Одеської області, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулась до суду з адміністративним позовом до Болградської міської ради Одеської області, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення Болградської міської ради VІ скликання від 15.10.2015 року № 2305-VІ «Про затвердження ставок орендної плати за оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення в місті Болград».

Постановою Болградського районного суду Одеської області від 19 грудня 2016 року вказаний позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких просять їх задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції з прийняттям по справі нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, оскаржуваним рішенням Болградської міської ради VІ скликання від 15.10.2015 року № 2305-VІ затверджено розмір річної орендної плати за земельні ділянки несільськогосподарського призначення міста Болград, що використовуються у комерційних цілях.

Також, суд першої інстанції встановив, що згідно пунктом 4 зазначеного рішення визначено, що дане рішення вступає в силу з 01.01.2016 року.

Вирішуючи спірне питання та задовольняючи заявлені позивачем вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення від 15.10.2015 року № 2305-VІ «Про затвердження ставок орендної плати за оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення в місті Болград» було прийнято після 15 липня 2015 року, тому його застосування з 01.01.2016 року є незаконним, оскільки це суперечить вимогам статті 12 Податкового кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з яких виходив останній вирішуючи спірне питання, з огляду на викладене.

Відповідно до п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР.

Так, пунктом 24 частини 1 статті 26 наведеного Закону встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Конституційним Судом України у рішенні від 16 квітня 2009 року №-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначено, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Рішення органу місцевого самоврядування про затвердження ставок земельного податку є нормативним актом, оскільки встановлюють, змінюють чи припиняють норми права (розмір ставок земельного податку), мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень встановлено статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої вказаної статті право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Тобто, оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Аналогічна позиція була неодноразова висловлена у рішеннях Верховного Суду України, зокрема, у постанові від 27.10.2015 року № 21-3658а15, а також міститься у Пленумі Вищого адміністративного суду України 06.03.2008 року № 2, зокрема, відповідно до п. 21 якого судам слід мати на увазі, що за правилами частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто, особа (позивач) повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта. Суд не може давати оцінку таким обставинам при відкритті провадження в адміністративній справі, а тому не має права відмовити у відкритті провадження у справі чи повернути позовну заяву з посиланням на частину другу цієї статті, якщо особа своє звернення обґрунтовує необхідністю захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у відносинах, до яких цей акт може бути застосовано. У такому разі суд не проводить перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили).

Як вбачається із заявленого позову та додаткових поясненнях до нього, обґрунтовуючи своє право на звернення з цим позовом, а також порушення своїх прав оскаржуваним рішенням відповідача, позивач послалась на те, що оскаржуване рішення порушує її права, як мешканки м. Болград, в частині належного благоустрою міста, оскільки оскаржуваним рішенням встановлені ставки орендної плати, менші, ніж були встановлені рішенням Болградської міської ради 2013 року. Також, позивач зазначила, вона, як депутат Болградської міської ради, є представником інтересів територіальної громади й реалізація та застосування на території міста Болграда оскаржуваного рішення призведе до порушення її прав, як мешканки м. Болград, так і всієї громади міста, представником якої вона є.

Водночас, колегія суддів зазначає, що оскаржуваним рішенням Болградської міської ради VІ скликання від 15.10.2015 року № 2305-VІ затверджено розмір річної орендної плати за земельні ділянки несільськогосподарського призначення міста Болград, що використовуються у комерційних цілях.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач не є особою, щодо якої застосовано вказане рішення, а також особою, яка є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано це рішення.

Так, колегія суддів наголошує, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач чітко вказала, що не є орендарем земельних ділянок несільськогосподарського призначення міста Болград, до яких відповідно і застосовується оскаржуване рішення від 15.10.2015 року № 2305-VІ «Про затвердження ставок орендної плати за оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення в місті Болград».

Також, колегія суддів наголошує, що позивач не є головую Болградської міської ради, проте за правилами ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР саме сільський, селищний, міський голова укладає від імені територіальної громади, ради та її виконавчого комітету договори відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції ради, подає їх на затвердження відповідної ради, та представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства.

Крім того, вказаними положеннями Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» саме на сільського, селищного, міського голову покладено повноваження щодо звернення до суду щодо визнання незаконними актів інших органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади, а також повноваження ради та її органів.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що авданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як випливає зі змісту статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення саме суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 року у справі № 800/206/15, який згідно ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду з даним позовом позивач жодним чином не обґрунтувала, яким чином порушається її права саме відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, а так само взагалі, яким чином порушуються її права у даних відносинах.

Так, колегія суддів наголошує, що доводи позивача про зменшення дохідної частини бюджету Болградської міської ради не підтверджується, ані жодними доводами самого позивача, ані жодними доказами.

Крім того, як вже зазначалось вище, за правилами ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР саме сільський, селищний, міський голова представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства, та саме на сільського, селищного, міського голову покладено повноваження щодо звернення до суду щодо визнання незаконними актів інших органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади, а також повноваження ради та її органів.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, оскільки оскаржуване рішення не підлягає застосуванню стосовно позивача та вона не є учасником правовідносин, в яких буде воно застосоване, що за правилами ст. 171 КАС України не породжує і права позивача на захист, тобто права на звернення із адміністративним даним позовом, а також оскаржуване рішення не порушує прав позивача у сфері публічно - правових відносин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову та за його наслідками скасування оскаржуваного рішення відповідача, задоволення заявленого позову суперечить закону, що виключає можливість застосування положень ст. 112 КАС України.

Зазначені обставини помилково не були встановлені судом першої інстанції та їм не надано належну оцінку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Враховуючи викладене, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до її неправильного вирішення по суті, колегія суддів вважає, що судове рішення, відповідно до вимог ст. 202 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про відмову у задоволенні заявлених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на постанову Болградського районного суду Одеської області від 19 грудня 2016 року - задовольнити.

Постанову Болградського районного суду Одеської області від 19 грудня 2016 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до Болградської міської ради Одеської області, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування рішення - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Димерлій