Справа № 826/18567/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 лютого 2017 року № 826/18567/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А. при секретарі судового засідання Артеменко Я.С. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Реле»
до Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

за участі представників сторін:

від позивача - Колос Ю.В., Плачинта О.О.;

від відповідача - Фокіна В.О.;

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Реле» (надалі - позивач, ТОВ НВФ «Реле») з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі також - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.10.2016 № про збільшення суми грошового зобов'язання ТОВ НВФ «Реле» за орендну плату з юридичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення вважає таким, що не відповідає чинному податковому законодавству, порушує законні права та інтереси підприємства як платника податків та підлягає скасуванню. Позивач вважає, що відповідач дійшов помилкового висновку про заниження позивачем податкового зобов'язання з орендної плати, оскільки відповідач неправильно застосував норми Податкового кодексу України, що безпідставно послугувало нарахуванню позивачеві податкових зобов'язань з орендної плати.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. У своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що позивач в перевіряємому періоді сплачував орендну плату за землю в розмірі зазначеному у договорах - 1,5% та 2% від її нормативної грошової оцінки, незважаючи на те, що розмір орендної плати згідно Податкового кодексу України не може бути меншою 3% нормативно грошової оцінки. Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу на орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі оренди.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як свідчать обставини справи, ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ НВФ «Реле» з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 до 30.06.2016, за результатами якої склало акт від 03.10.2016 № 307/26-15-14-01-01/19124549.

В акті перевірки відповідач вказав, що за період з 01.01.2014 року по 20.06.2016 рік позивач сплачував оренду плату за землю в розмірі зазначеному в договорах - 1,5% та 2% від її нормативної грошової оцінки, незважаючи на те, що розмір орендної плати згідно ПКУ не може бути меншою 3% нормативно-грошової оцінки. Контролюючим органом зроблено висновок, що позивачем занижено податкові зобов'язання з орендної плати за землю (земельну ділянку площею 797 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 62, та земельну ділянку площею 6 149 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 72) всього у сумі - 3 353 805,35 грн., в т. ч.: за 2014 р. в сумі -739 979,90 грн., за 2015 р. в сумі 1 346 502,09 грн., за період з 01.01.2014 р. по 30.06.2016 р. в сумі 1 267 323,36 грн., чим порушив підпункт 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

На підставі висновків акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.10.2016 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з орендної плати за землю з юридичних осіб на суму 4 192 256,69 грн., в тому числі 3 353 805,35 грн. - за основним платежем, 838 451,34 грн. - штрафні санкції.

Не погоджуючись з висновками акта перевірки та оскаржуваним рішенням, вважаючи, що вони прийняті внаслідок неправильного застосування відповідачем норм законодавства України, 25.10.2016 позивач звернувся до ДФС України зі скаргою про перегляд оскаржуваного рішення.

Рішенням про результати розгляду скарги від 22.11.2016 ДФС України залишено оскаржуване рішення без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Позивач не погоджується з рішенням, прийнятим ГУ ДФС у м. Києві, вважає, що воно прийняте з порушенням положень податкового законодавства та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин, суд виходить з наступного.

З акту перевірки вбачається, що підставою для збільшення позивачу грошових зобов'язань з орендної плати за землю був висновок, що розмір орендної плати, який був встановлений у договорах оренди земельної ділянки є меншим, ніж передбачене положеннями Податкового кодексу України.

Крім того, контролюючий орган посилається на те, що відповідно до пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється в договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку.

Таким чином, саме невідповідність розмірів орендної плати за земельну ділянку, що визначені умовами договорів оренди розрахунку розміру орендної плати згідно пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України стала підставою для висновку податкового органу про заниження позивачем податкових зобов'язань з орендної плати за землю.

Починаючи з 01.01.2011, законодавець систематизував правила адміністрування земельного податку та орендної плати за землю, як обов'язкового платежу, в розділі ХІІІ Податкового кодексу України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Як передбачено підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Законом України «Про оренду землі» регулюються орендні відносини, статтею 1 якого визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом статті 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Як підтверджується матеріалами справи, 20.04.1998 між ТОВ НВФ «Реле» та Київською міською державною адміністрацією укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди, відповідно до пунктів 1.1-1.2 якого Київська міська державна адміністрація надає, а ТОВ НВФ «Реле» приймає в тимчасове користування земельну ділянку площею 0.0797 га строком на 49 років для будівництва та обслуговування будинку ділового призначення за адресою: м. Київ вул. Велика Васильківська, 62.

Згідно з пунктом 2.1 цього Договору, плата за землю складає 2 % від грошової оцінки земельної ділянки.

В подальшому, 06.09.2002 між ТОВ НВФ «Реле» та Київською міською радою укладено договір довгострокової оренди земельної ділянки, відповідно до пункту 1 якого Київська міська рада надає, а ТОВ НВФ «Реле» приймає в довгострокову оренду земельну ділянку загальною площею 0,6149 га строком на 50 років для будівництва, подальшої експлуатації та обслуговування комплексу за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 72.

У відповідності до п.п. 2.1., 2.2., 2.3. договору оренди, за оренду земельною ділянки орендар сплачує орендодавцеві орендну плату у грошовій формі, незалежно від результатів своєї діяльності. Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 1,5 (півтора) відсотки від її грошової оцінки. Розмір орендної плати може змінюватися за угодою сторін (шляхом внесення змін до цього договору), за винятком випадку, передбаченого пунктом п'ятим цього договору. Пропозиції про перегляд розміру орендної плати надсилаються не частіше, ніж один раз на квартал, і розглядаються відповідно до законодавства. Відсутність відповіді на таку пропозицію не означає погодження такої пропозиції.

Відтак, розраховуючи податкове зобов'язання з орендної плати, позивач виходив з розміру орендної плати, який встановлений у Договорах оренди земельних ділянок, - 2 % та 1,5 %.

Пунктами 288.1, 288.4 статті 288 Податкового кодексу України передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, розмір та умови внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Враховуючи вищевикладене, розмір орендної плати встановлюється саме в договорі оренди, який є єдиною визначеною законодавством підставою для нарахування орендної плати, а жодної іншої форми встановлення розміру орендної плати ніж договір оренди не існує.

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом ХIII ПК; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Згідно з пунктом 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Слід зазначити те, що статтею 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату належить до істотних умов договору оренди землі.

Умови договору оренди земельної ділянки (включаючи і умову щодо розміру орендної плати) є обов'язковими для виконання сторонами, тому позивач зобов'язаний сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою, що є предметом вказаних договорів, у визначеному договорами розмірі, а саме - в розмірі 1,5% та 2% від нормативної грошової оцінки землі.

Суд зазначає, що договір оренди землі є цивільно-правовим, а отже, йому притаманні такі ознаки, як свобода договору, обов'язковість його виконання сторонами тощо. Суб'єкт владних повноважень, який не є учасником договору, не може здійснювати владні управлінські функції шляхом втручання у відносини сторін договору, але має право контролювати належність виконання договору та відповідність його умов чинному законодавству України, зокрема стежити, щоб такі умови не суперечили інтересам суспільства.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що хоча зміна мінімального розміру орендної плати є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договору оренди землі його учасниками, зазначене не тягне автоматичні зміни орендної плати та, відповідно, донарахування податковим органом суми податкового зобов'язання з орендної плати за податковим повідомленням-рішенням.

Відповідна правова позиція відповідає висновкам Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11.06.2013 у справі №21-443а12.

Таким чином, з огляду на те, що між позивачем і органом місцевого самоврядування діяли чинні договори оренди землі (станом на періоди, що перевірялись), і у позивача існував обов'язок по сплаті орендної плати в розмірі, встановлених в договорах оренди, суд вважає, що позивач не зобов'язаний був сплачувати орендну плату в іншому розмірі, ніж передбачено умовами вказаних договорів оренди.

Органи державної фіскальної служби мають право перевіряти правильність визначення та сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності лише на підставі договорів оренди таких земельних ділянок.

Водночас законодавче закріплення мінімального та максимального значення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності означає лише те, що орендна плата за такі земельні ділянки є регульованою законодавством ціною та не тягне автоматичного підвищення розміру орендної плати, встановленого в договорі оренди.

Разом з тим, відповідно до статей 23, 30 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін, а у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Отже, зміна розміру земельного податку внаслідок зміни нормативно-правового акту не тягне за собою автоматичної зміни орендної плати, а є підставою для внесення відповідних змін до договору оренди земельної ділянки.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що, по-перше, ціна (орендна плата із зазначенням її розміру) є істотною умовою, по-друге, як чинним законодавством, так і самим договором оренди земельної ділянки чітко визначено спосіб внесення змін при таких обставинах (зміна умов договору) - виключно у письмовій формі за взаємною згодою сторін, суд приходить до висновку, що позивач зобов'язаний нараховувати та сплачувати орендну плату за землю у відповідному (більшому або меншому) розмірі лише після внесення змін до договорів оренди, в якому буде визначено таку істотну умову договору як орендна плата.

Як вбачається з матеріалів справи, зміни до договорів оренди земельних ділянок внесено лише 2016 року, а саме: 25.10.2016 постановою Вищого господарського суду України залишено без змін рішення Господарського суду м. Києва від 10.05.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2016 у справі № 910/5207/16, якими внесено зміни до Договору довгострокової оренди земельної ділянки, а саме: внесено зміни до договору довгострокової оренди земельної ділянки, укладеного між Київською міською радою та ТОВ НВФ «Реле» та зареєстрованого Київським міським управлінням земельних ресурсів від 21.11.2002 №79-6-00065 та викладено п. 2.2 цього договору в наступній редакції: «Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% (три відсотки) від її нормативної грошової оцінки».

Також, 29.08.2016 постановою Київського апеляційного господарського суду залишено без змін рішення Господарського суду м. Києва від 24.05.2016 у справі № 910/4467/16, яким внесено зміни до Договору на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди від 20.04.1998 №79-5-00022. а саме, викладено п. 2.1 договору в наступній редакції: «Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% (три відсотки) від її нормативної грошової оцінки».

З огляду на викладене, суд зазначає, що дія вказаних змін до договорів оренди не поширюється на правовідносини між сторонами в частині визначення орендної плати, які мали місце в період, що перевірявся податковим органом, а набувають чинності з моменту набрання законної сили рішеннями та державної реєстрації внесених змін до договорів.

Аналогічна правова позиція була викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 05 листопада 2015 року у справі К/9991/45821/12.

Окрім того, на думку відповідача, позивач не звільняється від обов'язку сплати орендної плати за землю у зв'язку з переходом до третіх осіб права власності на приміщення будівель, які знаходяться на орендованих земельних ділянках. Відповідач вважає, що обов'язок сплати земельного податку чи орендної плати начебто припиняється у позивача і виникає у третіх осіб тільки внаслідок ухвалення відповідного рішення Київською міською радою як орендодавцем земельних ділянок та державної реєстрації права користування земельними ділянками. Окрім того, в запереченні проти позову відповідач зазначив, що відповідно до банківських виписок позивач частково отримував компенсацію орендної плати.

В свою чергу, позивач стверджує, що зменшення орендної плати, яку він сплачує, залежить тільки від зменшення площі приміщень, які знаходяться у будівлях на орендованих земельних ділянках та які перебувають у власності (користуванні) позивача, а саме: орендна плата зменшується пропорційно до відчужених позивачем приміщень у будівлях, адже відповідно до пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Відповідно до частини 4 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно, позивач та набувачі приміщень у будівлях сплачують плату за землю відповідно до площі приміщень будівлі, які перебувають в їх власності (користуванні).

При цьому, відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» «до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда».

Згідно з частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відтак, в процесі відчуження позивачем приміщень будівель на орендованих земельних ділянках обов'язок зі сплати орендної плати за землю переходив на набувачів вказаних приміщень.

В підтвердження обставин щодо розміру площі будівель, які знаходяться в користуванні позивача, позивач надав технічні паспорти на будівлі та окремі приміщення, акти прийманні-передачі приміщень інвесторам, договори купівлі-продажу окремих приміщень, довідки щодо площі переданих і відчужених приміщень.

Окрім того, відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України в редакції, що діяла протягом періоду, коли позивач відчужував приміщення у будівлях на орендованих земельних ділянках третім особам, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, з дати державної реєстрацію права власності на приміщення у будівлях обов'язок зі сплати плати за землю перейшов від позивача до набувачів приміщень у вказаних будівлях. Відтак, оскільки обов'язок зі сплати орендної плати за землю поступово (у певних частинах) переходив до набувачів приміщень у будівлях, які розташовані на орендованих земельних ділянках, тому розмір орендної плати за землю, яку повинен був сплачувати позивач, зменшувався.

Крім того, суд погоджується з твердженнями позивача що у разі наявності між позивачем та власниками і орендарями приміщень спору щодо компенсації орендної плати, такий спір може бути вирішений в порядку цивільного або господарського судочинства.

Враховуючи, що договором оренди визначено, що річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 1,5%, 2% від нормативно грошової оцінки, беручи до уваги, що зміни у вказаній частині до договорів оренди не вносились, суд вважає, що позивачем правомірно нараховано податкове зобов'язання з орендної плати за землю у перевіряємому періоді, отже висновок відповідача про заниження суми податкових зобов'язань з орендної плати за землю в період з 01.01.2014 по 30.06.2016 є безпідставним, що свідчить про протиправність прийнятого на його підставі податкового повідомлення-рішення та є підставою для його скасування.

Згідно з вимогами частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню.

Відповідно, беручи до уваги положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає присудженню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.10.2016 №, прийняте Головним управлінням ДФС у м. Києві, про збільшення суми грошового зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Реле» за орендну плату з юридичних осіб.

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Реле» () понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 62 883,86 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур