Справа № 815/4653/16
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 р. м. Одеса Справа № 815/4653/16
Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравець О.О.,

за участю: секретар судового засідання - Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 161 від 23.08.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2, зобов'язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано всі обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином Афганістану. З Афганістану позивач виїхав 03.06.2015 року, авіарейсом Кабул (Афганістан) - Душанбе (Таджикистан), де перебував протягом 7 днів у посередника. Далі з Таджикистану позивач виїхав автомобілем в напрямку українського кордону. На територію України потрапив 20.06.2015 року, нелегально, місце перетину кордону встановити не вбачається можливим.

15.08.2016 року позивач звернувся із заявою № 163 (а.с.66-69) про надання йому захисту до Головного управління ДМС в Одеській області.

Наказом ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області № 161 від 23.08.2016 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно погодився з підставами відмови позивачу в оформленні документів для надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, що містяться в оскаржуваному позивачем наказі від 23.08.2016 року № 161, з наступних підстав:

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно вимог ч. 1 ст. 7 цього ж Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до вимог ч. 4 вказаної статті рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З наведеного випливає, що однією з підстав для прийняття рішення відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є очевидно необґрунтованість заяви, особи яка звернулась за захистом, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заява носить характер зловживання: за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону передбачено, що особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Під час звернення із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області позивач в якості причини виїзду з країни громадянського походження зазначив переслідування з боку радикального угрупування «Талібан» та побоювання за власне життя через погрози від представників радикального руху «Талібан», у зв'язку зі своїм небажанням співпрацювати з ними. Позивач вважає, що саме через побоювання зазнати розправи з боку представників радикального руху «Талібан», не може добровільно повернутись на Батьківщину. Згідно з інформацією при аналізі наданих документів, строк легального перебування позивача на території України закінчився 16.04.2016 року, через що під час звернення було складено протокол про адміністративне правопорушення від 15.08.2016 року за ст. 203 КУпАП. Вищезазначене позивач аргументував тим, що не володів законодавством України, хоча при першому зверненні до ДМС, він був ознайомлений з власними правами та обов'язками на території України (протокол ознайомлення з правами та обов'язками від 23.07.2015 року).

Позивач не надав жодних додаткових пояснень стосовно вказаних фактів разом із відсутністю будь-яких особистих переслідувань на Батьківщині. Позивач не надав до Головного управління документи, які можуть бути доказом того, що йому загрожує небезпека, а також не привів жодної аргументації (факту), усного твердження власних побоювань у разі повернення до Афганістану, які б ґрунтувалися на реальних подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на реальність ймовірних побоювань.

В той же час, як встановлено судом першої інстанції, позивач надав до управління інформацію, яка містить суттєві відмінності, недостовірні дані стосовно дат та причин історії виїзду з країни громадської належності.

Так, 16.07.2015 року він вперше звернувся за захистом до територіального підрозділу ДМС (особова справа № 201500217), зазначивши, що причиною виїзду з країни громадської належності були погрози через його релігійні погляди. Під час другого звернення від 15.08.2016 року позивач зазначив абсолютно іншу історію, він вказав, що в разі повернення на територію Афганістану існує загроза примусового вербування до лав терористичного угрупування «Талібан» та сприяння цьому його дядька. Під час протоколу співбесіди на питання чому під час двох звернень до Головного управління було надано зовсім різні історії, позивач пояснив, що коли потрапив на територію України, то познайомився з чоловіком на ім'я ОСОБА_5, який приходив до людей, з якими позивач проживав в одному будинку, і цей чоловік порадив позивачу звернутися до ГУ ДМС в Одеській області та вказати причину виїзду - релігійні погляди, і позивач довірившись цьому чоловікові, надав неправдоподібну історію до територіального підрозділу, тому що боявся щоб його не депортували до Афганістану (протокол співбесіди від 23.08.2016 року, арк.11).

Суд першої інстанції вірно вказав, що зазначені факти вказують на зловживання процедурою отримання захисту, необґрунтованість клопотання в цілому та введення в оману. В той же час, надання завідомо неправдоподібної інформації та зловживання процедурою набуття захисту надають підстави вважати, що звернення відбулось лише з метою тимчасової легалізації в нашій країні або для пошуків кращого життя поза межами Батьківщини.

Крім того, в протоколі співбесіди позивач вказав, що звернувся до Головного управління через відсутність документів і йому потрібна лише тимчасова реєстрація на території України, тобто звернення відбулося для легалізації його перебування в Україні. Він не бажає залишитися на території України, позивач просить співробітників Головного управління допомогти йому з документами для подальшого потрапляння до Канади, де проживає його батько. Позивач також надав до Головного управління лист, який його брат написав до УВКБ ООН, в якому він просить дозволу, щоб позивачу надали тимчасові документи, щоб він зміг до нього приїхати (протокол співбесіди від 23.08.2016 року, арк. 11).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на вищезазначене можна зробити висновок, що головною метою звернення позивача до територіального підрозділу ДМС була необхідність легалізації на території України, а не потреба в міжнародному захисті.

Також, побоювання зазнати примусового вербування до терористичного угрупування «Талібан» з боку дядька позивача є необґрунтованими та неправдивими. Звернення до управління було здійснено з метою введення в оману державні органи, використовуючи загальновідому інформацію стосовно протиправної діяльності талібів на території Афганістану.

Окрім того, позивач зазначає, що в 1998 році виїхав з Афганістану в Пакистан, по рішенню його дядька. Проживав там до 2010 року в м. Пешавар, на підставі яких документів проживали позивач не знає. В 1997 році позивач залишив навчання, у зв'язку з тим що йому не дозволяв навчатись дядько, а змушував на нього працювати.

Відповідач дійшов вірного висновку, що виглядає надуманим і неправдоподібним той факт, що позивач проживав на території Пакистану близько десяти років нелегально, адже під час анкетування позивач вказав, що навчався в школі в м. Пешавар 1995- 1997 роки (протокол співбесіди від 23.08.2016 р.).

Позивач зазначив, що 03.06.2015 виїхав до Таджикистану з оформленими документами та візою, які свідчать про те, що метою виїзду було не переслідування, а покращення свого життя. Крім того, його виїзд відбувся без перешкод. В той же час, не вбачається, що особа мала або має на даний час будь-які проблеми з державними чи іншими органами.

Також, під час інтерв'ю позивач повідомив, що в країні громадського походження (Афганістан) залишилися проживати: дядько, тітка та двоюрідні брати. Позивач зазначив, що його родичі переслідувань або побоювань в Афганістані ніколи не зазнавали.

До того ж, позивач вже звертався за отриманням статусу біженця в Україні або особи, яка потребує додаткового захисту.

16.07.2015 року позивач вперше звернувся за захистом до управління, зазначивши, що не може добровільно повернутись до Афганістану через загрозу свободі його перебування в країні - вірогідність свого переслідування через релігійні погляди.

За результатами розгляду матеріалів особової справи Головне управління ДМС 12.08.2015 року видало наказ № 149 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначене рішення було оскаржено до суду, але постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2015 року, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2015 року по справі № 815/5092/15 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.04.2016 року по судовій справі № К/800/9183/16, у задоволенні позовних вимог позивачу було повністю відмовлено.

Відповідно до положень ст. 254 КАС України вказане рішення набрало законної сили та відповідно до положень ч. 1 ст. 72 КАС України, встановлені цим судовим рішенням обставини не підлягають доведенню під час нового розгляду справи.

Під час першого подання заяви 16.07.2015 року позивач не зазначав нічого щодо свого побоювання повернутись на Батьківщину через загрозу з боку руху «Талібан», а тому суд сумнівно ставиться до цієї обставини, яка зазначена позивачем у повторній заяві від 15.08.2016 року.

До того ж позивач в судовому засіданні суду першої інстанції 10.01.2017 року особисто підтвердив, що основною метою його звернення до ГУ ДМС України в Одеській області не є отримання міжнародного захисту від переслідування, а є бажання отримання будь-якого документу, який би надав можливість позивачу легалізувати своє прибування на території України.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача та скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів, на підставі ст. 200 КАС України, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець

06 березня 2017 р.