Справа № 813/4440/16
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року справа № 813/4440/16

13 год. 01хв. зал судових засідань № 6

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, в якому просить суд визнати протиправною і скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 ВП №48388641 у сумі 431801,33грн.

Ухвалою від 02.02.2017 суд здійснив заміну первинного відповідача у справі відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області належним відповідачем управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі УДВС ГТУЮ у Львівській області).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. Позивач вважає, що відповідач протиправно виніс оскаржену постанову про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 ВП №48388641 у сумі 431801,33грн. при повторному зверненні стягувача до органів ДВС з виконавчим листом №464/11058/13-ц, виданим 01.10.2014 Сихівським районним судом м.Львова.

Відповідач подав до суду заперечення проти позову, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що постановою державного виконавця від 19.11.2014 відкрито виконавче провадження №45521598 з виконання виконавчого листа №464/11058/13-ц, виданого 01.10.2014 Сихівським районним судом м.Львова. Боржник (ОСОБА_2М.) у строк, наданий для добровільного виконання, вказане судове рішення не виконав, у звязку з чим відповідач правомірно 15.12.2014 виніс постанову про стягнення з нього виконавчого збору у сумі 431801,33грн. Вказана постанова про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження не виділялась, у звязку з відсутністю підстав для такого виділення. Станом на час розгляду справи строк предявлення її до виконання закінчився. Відповідач зазначає, що 24.02.2015 виконавчий лист №464/11058/13-ц від 01.10.2014 повернуто стягувачу, у звязку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення. Вказаний виконавчий лист повторно предявлено до виконання, у звязку з чим відповідач 11.08.2015 прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження №48388641. Вказане виконавче провадження завершено з підстав, передбачених п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (у звязку з фактичним виконанням судового рішення). Відповідач вважає, що з огляду на те, що у першому виконавчому провадженні виконавчий збір з боржника не стягнуто, державний виконавець, керуючись ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016) правомірно прийняв оскаржену постанову про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 ВП №48388641 у сумі 431801,33грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві та додаткових поясненнях до неї. Просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. Клопотань про розгляд справи без участі уповноваженого представника відповідача до суду не надходило. У судових засіданнях, в яких брала участь представник відповідача, проти позову заперечила з тих підстав, що права позивача не порушені. Представник відповідача зазначила, що позивач жодного разу не сплатив виконавчий збір за примусове виконання виконавчого листа №464/11058/13-ц від 01.10.2014, а тому немає підстав стверджувати про подвійне стягнення з нього суми збору.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю, виходячи з наступних підстав.

Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області Павлишина Т.І. від 19.11.2014 відкрито виконавче провадження №45521598 з виконання виконавчого листа №464/11058/13-ц, виданого 01.10.2014 Сихівським районним судом м.Львова, про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості у сумі 4318013,31грн. Боржнику надано строк для добровільного виконання судового рішення до 26.11.2014 та попереджено, що в разі невиконання вказаного рішення у встановлений строк розпочнеться процедура примусового виконання та з боржника підлягатиме стягненню, зокрема, виконавчий збір.

Суд встановив, що у строк, наданий для добровільного виконання, ОСОБА_2 судове рішення не виконав, у звязку з чим старший державний виконавець ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області Павлишин Т.І. виніс постанову від 15.12.2014 ВП №45521598 про стягнення з божника виконавчого збору у сумі 431801,33грн.

24.04.2015 старший державний виконавець ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області Павлишин Т.І. виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення).

22.07.2015 стягувач повторно звернувся до ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області з заявою про звернення до примусового виконання виконавчого листа №464/11058/13-ц, виданого 01.10.2014 Сихівським районним судом м.Львова. За наслідком розгляду вказаної заяви 11.08.2015 старший держаний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №48388641.

Як вбачається зі штампу канцелярії ГТУЮ у Львівській області 28.09.2016 за вхідним №44040/02.1-35 на адресу управління надійшов лист від ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» (стягувача у ВП №48388641), в якому повідомлено, що кредит за виконавчим листом №464/11058/13-ц, виданим 01.10.2014 Сихівським районним судом м.Львова, закрито.

З огляду на вказаний лист від ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», 24.10.2016 старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Шелінська Ю.А. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження №48388641 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (у звязку з фактичним виконанням судового рішення).

Крім того, старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Шелінська Ю.А. винесла постанову від 24.10.2016 ВП №48388641 про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 431801,33грн.

Не погоджуючись з постановою відповідача про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 ВП №48388641 у сумі 431801,33грн., позивач звернувся до суду з вимогою про визнання протиправною і скасування постанови.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Загальні умови та порядок виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, встановлені Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV вiд 21.04.1999року (в редакції чинній на момент прийняття постанов про відкриття виконавчих проваджень №45521598 та №48388641) (далі Закон України №606-XIV).

Відповідно до ст.1 вказаного Закону України №606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у вказаному Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених вказаним Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до вказаного Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до вказаного Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ст. 27 Закону України №606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 вказаного Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 28 Закону України №606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 вказаного Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню. Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі. У разі якщо стягнутої з боржника суми недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, виконавчий збір сплачується пропорційно до стягнутої суми. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому вказаним Законом.

Частиною 3 ст.28 Закону України №606-XIV передбачено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних предявлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 13.12.2010 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» зазначено, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання.

Як встановив суд, позивач не виконав вимоги виконавчого листа №464/11058/13-ц від 01.10.2014 у строк, наданий йому державним виконавцем для добровільного виконання судового рішення у постанові про відкриття виконавчого провадження від 19.11.2014 №45521598. Вказана обставина визнана позивачем.

З огляду на наведене, суд вважає, що відповідач правомірно виніс постанову від 15.12.2014 ВП №45521598 про стягнення з божника ОСОБА_2 виконавчого збору у сумі 431801,33грн. Вказана постанова позивачем не виконана, виконавчий збір не сплачений, що сторонами визнається.

Згідно з ч.6 ст.28 Закону України №606-XIV (в редакції чинній на момент прийняття постанови від 15.12.2014 ВП №45521598) у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.47, п.2, 8 ч.1 ст.49 вказаного Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Як встановив суд виконавче провадження №45521598 завершене на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення).

З огляду на наведене, суд вважає, що у відповідача не було підстав для виділення постанови про стягнення виконавчого збору від 15.12.2014 ВП №45521598 в окреме провадження, як і не було підстав для здійснення виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання вказаної постанови в межах ВП №45521598.

З аналізу наведених положень Закону України №606-XIV вбачається, що норма ч.3 ст.28 вказаного Закону (щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю) покликана запобігти повторному стягненню з боржника виконавчого збору за примусове виконання в межах одного і того ж виконавчого документа.

Позивач не сплатив виконавчий збір за примусове виконання виконавчого листа №464/11058/13-ц від 01.10.2014, ні в межах виконавчого провадження №45521598, ні в межах виконавчого провадження №48388641.

Суд враховує, що строк предявлення до виконання постанови від 15.12.2014 ВП №45521598 про стягнення з божника ОСОБА_2 виконавчого збору у сумі 431801,33грн. закінчився 16.12.2015, а відтак, вказана постанова не може бути звернута до примусового виконання.

З огляду на наведене, суд не бере до уваги доводи позивача про порушення його права, яке полягає в повторному стягненні з нього оскарженою постановою виконавчого збору у сумі 431801,33грн. за примусове виконання виконавчого листа №464/11058/13-ц від 01.10.2014.

Суд встановив, що при винесенні оскарженої постанови про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 ВП №48388641 відповідач керувався ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі Закон України №1404-VIII), який набрав чинності 05.10.2016.

Згідно з ч.3 ст.40 Закону України №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 вказаного Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною девятою статті 27 вказаного Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 вказаного Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому вказаним Законом.

Суд не бере до уваги доводи позивача щодо протиправності застосування відповідачем до спірних правовідносин Закону України №1404-VIII, з огляду на п.7 Прикінцевих положень Закону №1404-VIII в якому зазначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності вказаним Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності вказаним Законом. Після набрання чинності вказаним Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до вказаного Закону.

Суд зазначає, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору є процесуальною діяльністю державного виконавця з прийняття рішення та не є виконавчою дією. Так, відповідно до ст.13 Закону України №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених вказаним Законом та іншими нормативно-правовими актами.

З огляду на наведене, суд вважає, що відповідач правомірно, керуючись ч.3 ст.40 Закону України №1404-VIII (чинного на момент винесення спірної постанови), виніс постанову про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 ВП №48388641. Вказана постанова є правомірною та скасуванню не підлягає.

Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з вказаним позовом, суд встановив таке.

Частинами 1,2 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Позивач стверджує, що оскаржена постанова про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 ВП №48388641 йому не надсилалась. Від відповідача він отримав лише постанову про закінчення виконавчого провадження від 24.10.2016 ВП №48388641. Позивач зазначає, що він ознайомився з оскарженою постановою під час ознайомлення з матеріалами вказаного виконавчого провадження 12.12.2016

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 26.10.2016 №207 (а.с.53) вбачається, що таке отримане 28.10.2016 Проте, з вказаного повідомлення незрозуміло, ким саме воно отримане, оскільки у відповідній графі стоїть лише підпис без прізвища та ініціалів одержувача. Крім того, відповідач не надав суду опису вкладеного у вказане повідомлення, що підтверджував би факт надіслання позивачу оскарженої постанови. З огляду на наведене, суд вважає, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 26.10.2016 №207 не може вважатися належним доказом отримання позивачем оскарженої постанови про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 ВП №48388641.

З огляду на наведене, суд вважає, що відповідач не надав належних доказів того, що позивач довідався про існування оскарженої постанови про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 ВП №48388641 швидше, ніж 12.12.2016 З огляду на наведене, саме вказану дату суд вважає днем, коли позивач довідався про порушення свого права (винесення оскарженої постанови).

Суд встановив, що право на оскарження постанови про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 ВП №48388641 реалізовано позивачем 19.12.2016 з додержанням 10-денного строку, встановленого ст.181 КАС України, що підтверджується відміткою канцелярії Львівського окружного адміністративного суду на примірнику позовної заяви.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивач реалізував своє право на оскарження постанови про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 ВП №48388641 з додержанням строку, встановленого ст.181 КАС України, а, тому, строк звернення до суду з позовом не порушений.

Щодо підсудності справи Львівському окружному адміністративному суду, суд зазначає наступне.

Відповідно ч.ч. 1,2 до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент прийняття оскарженої постанови) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Оскаржена постанова прийнята 24.10.2016, а тому вказана справа підлягає розгляду Львівським окружним адміністративним судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Г. Гулик