Справа № 815/7413/16
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7413/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобовязання здійснити обмін посвідки на постійне проживання в України

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМСУ в Одеській області) за результатом розгляду якого позивач просить суд: скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №5/3-287646 від 28.11.2016 року про скасування громадянці ОСОБА_2 ОСОБА_1, 10.09.1972 р. н., уродженці ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволуна імміграцію в Україну;

зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області здійснити видачу посвідки на постійне проживання в Україні громадянці ОСОБА_2 ОСОБА_1, 10.09.1972 р. н., уродженці ІНФОРМАЦІЯ_1;

стягнути з Державного бюджету на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив наступне.

В 2003 році позивачка приїхала із ОСОБА_2 в Україну зі своїм чоловіком ОСОБА_3, донькою ОСОБА_4 та з того часу постійно мешкає на Україні, а саме у м. Ізмаїл Одеської області.

14.10.2003року у позивачки народився на Україні син - ІмДавід Олександрович, на якого 18.02.2010 року була видана довідка про реєстрацію особи громадянином України, а 30.08.2010 року- донька ІмАйлін Олександрівна

07.10.2003 року позивачка отримала посвідку на постійне проживання ОД №9699/04 видану їй ВГІРФО УМВС України в Одеській області.

З часу приїзду до України та по теперішній час ОСОБА_1 безперервно проживає разом зі своєю сім'єю в м. Ізмаїл, спочатку по вул. Можайського, 1, потім по вул. Тучкова, 116.

Рішенням ГУ ДМСУ в Одеській області №5/3-287646 від 28.11.2016 року, з посиланням на п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», позивачці було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Позивачка вважає, що дане рішення є протиправним, таким що порушує її права, виходячи з наступного.

Під час судового розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх з підстав, викладених в адміністративному позові та додаткових поясненнях. 23.02.2017 року та 27.02.2017 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача під час судового розгляду справи проти позову заперечувала з підстав, викладених в письмових запереченнях на адміністративний позов, згідно яких Головне управління ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, що відповідає приписам ч. 6 ст. 128 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

24.12.2003 року позивачка звернулася із заявою до ВДДГІРФО УМВС України в Одеській області про отримання виду на проживання в Україні та до ВПР та УМВС України в Одеській області із заявою-анкетою про залишення в Україні на постійне проживання.

Відповідно до заяви-автобіографії (вх. 1603 від 05.05.04 р.), позивачка з 1992 року одружена з ОСОБА_3 У 1993 році у неї народилася донька в республіці Казахстан, а 14.10.2003 року на території України - син.

Відповідно до заявивід 05.12.2003 року, що посвідчена нотаріально та зареєстрована в реєстрі № 6528, ОСОБА_5 надала згоду на прописку і постійне проживання громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_1Г, які прибули з республіки Узбекистан за адресою: м. Ізмаїл, вул. Можайського № 1.

Відповідно до заяви від 05.12.2003 року, що посвідчена нотаріально та зареєстрована в реєстрі № 6533, ОСОБА_6 надав свою згоду матеріально утримувати громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_1Г, які прибули з ОСОБА_2.

14.06.2004 року Ізмаїльською міською радою прийнято рішення № 711 про призначення ОСОБА_3 піклувальником над ОСОБА_7.

Відповідно до висновку про залишення на постійне проживання в Україні громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3, старший інспектор ВГІРФО Ізмаїльського МВ УМВС Українив Одеській області старший лейтенант міліції ОСОБА_8, розглянувши матеріали про залишення на постійне місце проживання в Україні подружжя ОСОБА_3 прийшов висновку про можливість видати посвідку для проживання в Україні громадянам УзбекистануІмН.Г. та ОСОБА_3 на підставі ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

07.10.2004 року позивач отримала посвідку на постійне проживання в Українісерії ОД № 9699/04, дійсна безстроково.

26.07.2016 року чоловік позивачки ОСОБА_3 звернувся до ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про обмін посвідки № 72 у звязку із досягненням 45-річного віку.

01.11.2016 року відповідачем надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 03.10.2016 року щодо термінів обміну посвідки на постійне проживання ОСОБА_3, згідно якої відповідачем встановлено, що на момент подачі документів для отримання дозволу на імміграцію у позивача були відсутні підстави його оформлення, оскільки рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 14.06.2004 року № 711 прийнято всупереч вимог Цивільного кодексу України та після подачі позивачем документів на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до висновку від 28.11.2016 року щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_2 ОСОБА_1, посадова особа відповідача дійшла висновку про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1

28.11.2016 року відповідачем прийнято рішення № 5/3-287646 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_2 ОСОБА_1

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Положеннями статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до Закону України «Про імміграцію» (далі Закон), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно положень ст. 12 Закону, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 13 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до п.п. 21-24 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 198321, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Доказів належного виконання вище наведених положень законодавства відповідачем не надано. Суд зазначає, що відповідачем порушено законні права позивача, оскільки ОСОБА_1 не було запрошено для надання пояснень відносно питання щодо скасування дозволу на імміграцію. Відповідачем не надано доказів щодо наявності подання щодо започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію позивача.

На думку суду, відповідач помилково посилається, як на підставу для скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1, на п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону: «дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України», а саме з причин невідповідності рішення № 711 вимогам законодавства та прийняття зазначеного рішення після подачі заяви про надання дозволу на постійне проживання в Україні.

Так, у висновку від 28.11.2016 року зазначено що лише суд встановлює опіку чи піклування над фізичною особою згідно приписів ст. 60 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до положень ст. 59, 60,61,63 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.

Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності.

Орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу.

Опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування.

Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою.

Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника.

Приписами п.4 ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що рішення про призначення особі піклувальника може бути прийнято не лише судом, а й органом місцевого самоврядування. Відповідачем не надано рішення суду, яким ОСОБА_7 визнано обмежено дієздатним. Крім того, відповідачем не надано доказів щодо скасування у встановленому законом порядку рішення № 711 від 14.06.2004 року, а отже висновки відповідача, що зазначене рішення прийнято із порушенням норм цивільного законодавства є безпідставними. ГУ ДМСУ в Одеській області не наділено повноваженнями щодо скасування та встановлення відповідності рішень органів місцевого самоврядуванням нормам цивільного законодавства.

Щодо посилання відповідача, що рішення № 711 прийняте після звернення позивачки із заявою про залишення в Україні на постійне проживання в якості підстави для скасування посвідки, суд не приймає до уваги, оскільки зазначене рішення прийняте за чотири місяці до отримання посвідки позивачем.

Судом встановлено, що у позивачки на території України 14.10.2003 року народився син ОСОБА_9 та 30.08.2010 року донька Ім. А. О.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що неповнолітні діти перебувають на утриманні своїх батьків, потребують їх допомоги, рішення про скасування дозволу на імміграцію позивача порушує й права її дітей.

Так, відповідно до ст. 11 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків.

Згідно ст. 14 Закону України Про охорону дитинства, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Зокрема ст. 8 Закону України Про охорону дитинства закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У Преамбулі Закону України Про охорону дитинства зазначено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Згідно з судовою практикою ЕСПЛ: "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 70, 71, 86, 128, 159-164, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобовязання здійснити обмін посвідки на постійне проживання в України.

Скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №5/3-287646 від 28.11.2016 року про скасування громадянці ОСОБА_2 ОСОБА_1, 10.09.1972 р. н., уродженці ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволуна імміграцію в Україну.

Зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області здійснити видачу посвідки на постійне проживання в Україні громадянці ОСОБА_2 ОСОБА_1, 10.09.1972 р. н., уродженці ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (місцезнаходження: 65014, Одеська обл., місто Одеса, вулицяПреображенська, будинок 44 )на користь ОСОБА_1 Геннадіївнисудові витрати зі сплати судового збору у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Н.В. Бжассо