Справа № 815/7286/16
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7286/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа на стороні позивача Одеська обласна організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

До суду з позовом (а.с.17-22) звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа на стороні позивача Одеська обласна організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, в якому позивач просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №1571о/с від 16.11.2016 року в частині його звільнення;

- поновити його на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб №1 ГУ НПУ в Одеській області;

- визнати факт виконання ним обовязків началька ІТТ №1 в період з 16.11.2016 року по 16.12.2016 року, зарахувавши цей період у вислугу років в національній поліції з виплатою грошового забезпечення за вказаний період;

- стягнути з відповідача на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з розрахунку 300,92грн. в день, починаючи з 16.12.2016 року по день винесення рішення.

ОСОБА_1 зазначив, що він проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2011 року проходить службу в поліції. Наказом №7 від 07.11.2015 року призначений у порядку переатестування на посаду начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб №1 ГУ НПУ в Одеській області.

16.09.2016 року були проведені організаційно-штатні зміни в ГУ НПУ в Одеській області згідно з наказом №2244. Відповідно до цього наказу його посада залишилась з тими ж самими функціями та обовязками, що підтверджується штатними розписами. Змінено було найменування органу замість «ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб» - «ізолятор тимчасового тримання №1» та змінені штати, які безпосередньо підпорядковуються начальнику ІТТ.

Наказ від 16.09.2016 року був доведений до співробітників ІТТ з подальшим перепризначенням на посаду в реорганизованій структурі. Він подав рапорт до УКЗ ГЕНП в Одеській області, якій був погоджений з керівництвом. Після внесення змін він продовжував працювати та виконувати обовязки начальника ІТТ. Проте коли він зявився до бухгалтерії для отримання грошового забезпечення, його повідомили, що він наказом від 16.11.2016 року звільнений зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у звязку зі скороченням штатів або проведенням реорганізаційних заходів.

Позивач, вважає, що наказ про його звільнення є незаконним.

На час видання наказу від 16.09.2016 року він був прийнятий на службу в поліцію на посаду начальника ІТТ з присвоєнням звання полковник поліції, а тому його звільнення могло здійснюватися лише на підставі та у порядку Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29.07.1991 року №114 (далі Положення №114).

Згідно з п.8, пп. «г» п.64 Положення №114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Його звільненню передувало проведення атестації, за результатами якої він визнаний таким, що відповідає займаній посаді. Отже, не було підстав для його звільнення у зв'язку з неможливістю подальшого використання на службі.

Також в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно зі ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 16 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

В іншому випадку це розцінюється як відсутність вимоги про припинення праці і у відповідності до ст.36 ч.2, ст.39-1 КЗпП України такий трудовий договір вважається продовженим на невизначений термін.

Він подав рапорт про призначення його на посаду начальника ІТТ №1, який був узгоджений з керівництвом ГУНП в Одеській бласті. Після спливу двомісячного терміну з дня ознайомлення з наказом про зміну штату, а саме: 16.11.2016 року він продовжував виконувати обов'язки начальника ІТТ №1 до 16.12.2016 року.

Крім того, відповідачем порушено колективну угоду між ГУ НП в Одеській області та Одеською обласною організацією профспілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України на 2016-2019 роки, згідно з п.2.1.5 якої відповідач повинен приймати рішення про звільнення з урахуванням пропозиції профспілки та погоджувати це рішення з профспілкою.

Всупереч вказаному, його звільнення не погоджувалось з профспілкою, порушено процедуру звільнення

Позивач також просив стягнути на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Позивач та його представник не заперечували про розгляд справи у письмовому провадженні.

Представники відповідача та третьої особи до судового засідання не зявились, про судове засідання були повідомлені судом належним чином та своєчасно.

До суду 13.02.2017 року надійшли заперечення на позов (а.с.86-87), в яких представник відповідача просив відмовити у задоволення позову та зазначив, що при звільненні позивача дотримано норми законодавства.

Статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію» визначено порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації. Так в ч. 1 передбачено, що поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

16.09.2016 року начальник ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 був ознайомлений з наказами НПУ № 788 дск від 02.09.2016 року «Про організаційно штатні зміни в ГУНП в Одеській області» та ГУНП в Одеській області № 2244 дск від 16.09.2016 року «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП в Одеській області», а також був повідомлений про наступне звільнення (не раніше ніж за два місяці на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» та про неможливість працевлаштування в ГУНП в Одеській області у зв'язку із скороченням штатної чисельності органів і підрозділів Національної поліції України та ГУНП в Одеській області під підпис. Відповідно до ч. 3 ст. 68 Закону, поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до ч.2 цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений на підставі п.4 ч.1 ст.77 цього Закону.

Позивача не було призначено на посаду в новому штаті, у ГУНП відсутній обов'язок щодо працевлаштування у зв'язку з скороченням посади позивача (у відповідності до національного законодавства), та відсутні обставини, які надають право на переважне залишення на службі при реорганізації-скороченні.

На думку представника відповідача позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню так як вона є безпідставною, необґрунтованою та побудованою на вигадках позивача, без жодних посилань на законодавчу базу України. Посада, на якій працював ОСОБА_1, в новому штаті ГУНП в Одеській області не передбачена.

17.11.2016 року за вихідним № 9/6687, позивачу надіслано листа за підписом начальника ГУНП, яким повідомлено, що його звільнено з 16.11.2016 року та наголошено про необхідність прибуття з метою отримання витягу з наказу про звільнення, трудову книжку та військового квитка, що підтверджується квитанцією про відправлення зазначеного рекомендованого листа поштою. Керівництвом вчинялись всі можливі заходи для ознайомлення позивача зі звільненням.

Також представник відповідача у запереченнях на позов зазначив, що керівником ГУНП в Одеській області, який має право призначення/звільнення з органів поліції, рапорт ОСОБА_1 погоджено не було.

Згідно листа Голови Національної поліції України від 12.05.2016 № 5120/01 /42-2016 «Про порядок вирішення окремих питань з кадрових призначень» та п. 4 «Положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України», затвердженого наказом від 09.11.2015 № 83, до компетенції Управління внутрішньої безпеки в Одеській області ДВБ НПУ відноситься розгляд матеріалів та погодження призначення на посади, яку в тому числі намагався обійняти позивач. Законність наказу ГУНП в Одеській області підтверджується і рішенням УВБ в Одеській області викладеному в листі від 23.11.2016 № 625, де вказано про недоцільність призначення на посаду начальника ізолятору тимчасового тримання № 1 ГУНП в Одеській області полковника поліції ОСОБА_1

Справа відповідно до ч.6 ст.128 КАС України розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України.

02.07.2015 року прийнятий Закон України «Про Національну поліцію» №580-VІІІ, який згідно з його преамбулою визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно з п.1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закон №580-VІІІ набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1,2,3,7-13,15,17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) ч.7 ст.15 та ч.5 ст.21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований 06.08.2015 року та набрав чинності 07.11.2015 року.

Відповідно до п.4 розділу ХІ Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 8 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з п.9 розділу ХІ Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до п.12 працівникам міліції, які у визначеному цим Законом порядку прийняття на службу до поліції, наказами про призначення на відповідні посади одночасно присвоюються відповідні спеціальні звання поліції відповідно до такої схеми співвідношення спеціальних звань, зокрема майор міліції - майор поліції.

Позивач, маючи бажання проходити службу в поліції, у звязку з відповідністю її вимогам до поліцейських, визначеними Законом України «Про Національну поліцію», подав заяву про прийняття його на службу та наказом ГУНП №7о/с від 07.11.2015 року з 07.11.2016 року в порядку переатестування та установленням посадових окладів згідно штатного розпису був призначений на посаду начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб ГУ НПУ в Одеській області з присвоєнням звання полковник поліції (а.с.5).

У штатному розписі ГУНПУ в Одеській області, затвердженому наказом №2 від 07.11.2015 року «Про оголошення тимчасових штатів і підрозділів Головного управління Національної поліції» підрозділ, керівником якого був призначений позивач мав назву «Ізолятор тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб (наповнення 46 ліжко-місць) (м.Одеса), зі складом керівного складу Ізолятора начальник ізолятора (1), заступник начальника ізолятора (1) (а.с.58-60).

16.09.2016 року ГУ НП в Одеській області виданий наказ №2244дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області», яким оголошено нові штати ГУ НП в Одеській області, згідно з яким змінена назва підрозділу, яким керував позивач, - Ізолятор тимчасового тримання №1 (на 46 місць, м.Одеса, вул. Преображенська,44), зі складом керівного складу Ізолятора начальник ізолятора (1), заступник начальника ізолятора (1) (а.с.55-57).

16.09.2016 року позивачу видано «Попередження про наступне звільнення», в якому зазначено, що у звязку зі скороченням штатної численності органів та підрозділів НПУ та ГУ НП в Одеській області відповідно до наказів від 02.09.2016 року №788дск, від 16.09.2016 року №2244дск його буде звільнено зі служби в поліції не раніше ніж за два місяця на підставі п.4 ч.1 ст.77 (звільнення зі служби в поліції у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.89).

В цей же день 16.09.2016 року позивач повідомлений про неможливість його працевлаштування в ГУ НП в Одеській області (а.с.89).

06.10.2016 року позивач подав рапорт на імя т.в.о. ГУ НП в Одеській області про призначення його на посаду начальника ізолятор тимчасового тримання №1, на якому стоить резолюція ОСОБА_3 «Не заперечую» (а.с.88)

Наказом ГУНП №1571о/с від 16.11.2016 року відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 (у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) полковника поліції ОСОБА_1, начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб ГУ НП в Одеській області з 16.11.2016 року. Підстава: подання начальника управління превентивної діяльності ГУ НП в Одеській області від 14.11.2016 та попередження про наступне звільнення від 16.09.2016 року (а.с.92).

Судом достовірно встановлено, що позивач 16.11.2017 року не ознайомлений з наказом про його звільнення.

Листом від 17.11.2016 року «Інформування про звільнення зі служби в поліції» позивача повідомлено, що він звільнений зі служби в поліції наказом від 16.11.2016 року (а.с.90)

У якості відправлення вказаного листа позивачу рекомендованою поштою до суду надана копія фіскального чеку, на якому значиться дата 21.12.2016 року (а.с.91).

Судом встановлено, що позивач, який не був ознайомлений з наказом про його звільнення, з 16.11.2016 року продовжив виконувати свої службові обовязки начальника ізолятора, про що свідчать надані ним службові документи (а.с.24-54). Позивач зазначив, що дізнався про наказ про його звільнення 16.12.2016 року.

Вказані обставини не спростовуються у наданих до суду запереченнях на позов, а лише зазначається, що керівництвом вчинялись всі можливі заходи для ознайомлення позивача зі звільненням. Так всі можливі заходи полягали у тому, що позивачу були направлені листи від 17.11.2016 року (направлений 21.12.2016 року) та від 18.01.2017 року (а.с.86-87). Таким чином, представник відповідача не надав жодного доказу в спростування твердження позивача про знаходження його на службі з 16.11.2016 року та виконання ним службовх обовязків.

Суд, вважає, що наказ ГУНП №1571о/с від 16.11.2016 року про звільнення позивача зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» є неправомірним та підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Проходження служби в поліції регулюється Законом України «Про Національну поліцію» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 60 Закону України «Про Національну поліцію» ).

Статтею 59 цього Закону визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Службові відносини особи, яка вступає на службу в поліції, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського.

Згідно з приписами статті 58 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

Таким чином, оскільки позивач прийнятий на службу до поліції на умовах, визначених пунктом 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про Національну поліцію" шляхом видання наказу про призначення за його згодою він вважається відповідно до ст.58 Закону призначеним безстроково.

Згідно з ч.2 ст.58 строкове призначення здійснюється в разі заміщення посади поліцейського на період відсутності особи, за якою відповідно до закону зберігається посада поліцейського, та посад, призначенню на які передує укладення контракту. Прийняття на службу постійно або тимчасово встановлюється наказом згідно з яким приймається на службу особа.

ОСОБА_1 з 07.11.2015 року проходить службу та призначений на посаду в органах Національної поліції у відповідності до ст.58 Закону безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

Проходження служби в Національній поліції регламентовано Законом України «Про національну поліцію», яким також визначені підстави звільнення зі служби.

Відповідно до ч.1 ст.77 Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів (п.4 ч.1 ст.77).

Згідно з ч.2,3 ст77 Закону днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації регламентований ст.68 Закону.

Частиною 1 ст.68 Закону встановлено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Відповідно до ч.2-6 ст.68 поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Перебування поліцейського, посада якого скорочена, на лікарняному, у відрядженні чи у відпустці не є перешкодою для його призначення на іншу посаду або звільнення зі служби в поліції відповідно до положень цієї статті, за умови його персонального у письмовій формі попередження у встановлений законом строк.

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Поліцейський, посада якого була скорочена, до дня його призначення на іншу посаду в поліції або звільнення зі служби в поліції зобов'язаний виконувати обов'язки за останньою посадою, яку він займав, якщо керівник органу (закладу, установи) поліції не покладе на нього інші обов'язки.

Аналізуючи положення вказаної статті 68 Закону щодо визначення порядку призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації, суд дійшов до висновку, що визначальним: - для попередження поліцейського про можливе подальше звільнення зі служби в поліції; - для його переміщення на іншу посаду; - звільнення зі служби, - є те, що посада, яку обіймає поліцейський, у разі здійснення реорганізації на підставі відповідного наказу скорочується в органі чи окремому підрозділі органу.

Дослідивши штатні розписи, затверджені наказами ГУНП №2 від 07.11.2015 року та №2244дск від 16.09.2016 року суд встановив, що під час реорганізації змінив назву підрозділ, яким керував позивач, але його посада, як керівника вказаного підрозділу не скорочена.

При таких обставинах, з урахуванням вимог ст.68 Закону України «Про Національну поліцію», суд вважає, що у відповідача взагалі не було підстав про попередження позивача про можливе подальше звільнення зі служби в поліції.

Але всупереч вимогам Закону позивача попереджено не тільки про можливе його звільнення зі служби, а 16.09.2016 року попередив про його звільнення зі служби та неможливість його працевлаштування в ГУ НП в Одеській області (а.с.89). Тобто у звязку з реорганізацією попередив про безумовне його звільнення зі служби, що не відповідає вимогам ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» та є протиправним.

Статтею 244-2 КАС України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1 і.2 ч.1 ст. 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 року зазначено, що відповідно до ст.3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені тавурегульовані спеціальним законодавством.

За загальним правилом приоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В постанові від 16.10.2012 року Верховний Суд України зазначив, що відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився і касаційний суд, про обґрунтованість вимог позивачки у зв'язку з відсутністю юридичного факту (змін в організації виробництва і праці), який є підставою для звільнення працівника відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП.

Згідно з ч.2 ст.36 зазначеного Кодексу зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП).

Згідно з положеннями ч.2 ст.2 ст.40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Вищезазначені висновки Верховного Суду України співвідносяться з положеннями ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» щодо можливості призначення поліцейського, посада якого скорочена, за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Згода на таке призначення можлива лише при наданні відповідної пропозиції поліцейському, посада якого скорочена.

Проте судом достовірно встановлено, що в структорному підрозділі ГУ НП в Одеській області - ізоляторі тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб ГУ НП в Одеській області відсутній юридичний факт змін в організації функціонування вказаного підрозділу, а відбулась зміна його назви та скорочення штату, за винятком керівника ізолятора та його заступника. Вказані посади збережені і в новому штатному розпису ізолятора.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про відсутність скорочення посади, яку обіймав позивач, а тому його звільнення за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» є неправомірним.

Крім того, ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення, копія наказу видається на вимогу працівника.

Судом встановлено, що вказані вимоги закону відповідачем не виконані. Позивачу копія наказу у день звільнення не видана.

Посилання представника відповідача, що керівництвом вчинялись всі можливі заходи для ознайомлення позивача зі звільненням, які полягали у тому, що йому 21.12.2016 року направлений лист, у якому повідомлялось про звільнення з 16.11.2016 року, суд вважає неспроможними та такими, що не відповідаюсть вимогам ст.47 КЗпП.

Невиконання вказаних вимог закону відповідачем та фактичне виконання позивачем після 16.11.2016 року своїх службових обовязків на посаді начальника ізолятора, суд оцінює як продовження дії трудового договору, тобто служби позивача у поліції.

Враховуючи, що посада позивача не була скорочена, він продовжував службу в поліції на посаді керівника ізолятора після 16.11.2016 року (дата наказу про його звільнення), посилання представника відповідача на лист від 23.11.2016 року №625 УВБ в Одеській області про недоцільне призначення на посаду начальника ізолятору тимчасового тримання № 1 ГУНП в Одеській області полковника поліції ОСОБА_1 не має жодного правового значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ч.ч.1,4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.3 ст.86 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 43 Конституції України громадянину гарантується захист від незаконного звільнення.

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу в частині звільнення зі служби в поліції позивача за п.4 ч.1 ст.77 Закону України Про Національну поліцію, поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. В тоц же час не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання факту виконання ним обовязків началька ІТТ №1 в період з 16.11.2016 року по 16.12.2016 року, зарахувавши цей період у вислугу років в національній поліції з виплатою грошового забезпечення за вказаний період, оскільки суд у порядку адміністративного судочинства не встановлює юридичні факти.

Крім того, відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Поновленню особа підлягає з часу його незаконного звільнення.

За правилами ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції, затвердженого наказам МВС від 06.04.2016 року №260, виплата посадового окладу поліцейським за займаною посадою припиняється з дня, наступного за днем його звільнення зі служби в поліції. Згідно з п.6 розділу ІІІ поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Порядок не містить положення щодо розрахунку середньоденного грошового забезпечення у такому випадку - тобто поновлення на посаді у разі визнання звільнення незаконним, але містить положення щодо розрахунку середньоденного грошового забезпечення у разі виплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, яка проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Суд вважає необхідним застосувати аналогію закону та визначити таким чином одноденний розмір грошового забезпечення позивача, оскільки саме цей Порядок є спеціальним щодо розрахунку грошового забезпечення поліцейських. Згідно довідки ГУНП середньомісячне грошове забезпечення позивача за повні два місяця (вересень, жовтень) до звільнення складало 21156,00грн. за 61 день (а.с.62). Таким чином, одноденний розмір грошового забезпечення складає 346,82грн. (21156,00грн. : 61).

Отже, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб ГУ НПУ в Одеській області з 16.11.2016 року. Крім того, підлягає стягненню на його користь середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 37976,76грн (без урахування обовязкових відрахувань) за період з 16.11.2016 року по 06.03.2017 року (3 місяця 18 дн.).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 поновлюється на посаді, то в силу ст.235 КЗпПУ, п.2,3 ч.1 ст.256 КАС України підлягає негайному виконанню рішення в частині поновлення його на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у сумі 10578,00грн. (без урахування обовязкових відрахувань).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-164,256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа на стороні позивача Одеська обласна організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу- - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 16.11.2016 року №1571о/с в частині звільнення зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1, начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб ГУ НПУ в Одеській області за п.4 ч.1 ст.77 (у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Закону України «Про Національну поліцію» з 16.11.2016 року.

Поновити ОСОБА_1 полковника поліції на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб ГУ НП в Одеській області з 16.11.2016 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу з 16.11.2016 року по 06.03.2017 року у сумі 37976,76грн. (без урахування обовязкових відрахувань).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб ГУ НП в Одеській області з 16.11.2016 року та стягнення середньомісячного грошового утримання у сумі 10578,00грн. (без урахування обовязкових відрахувань).

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання постанови у порядку передбаченому ст.ст.160, 167, 185-187 КАС України.

Суддя Катаєва Е.В.