Справа № 208/6223/14-а(2-а/208/89/15)
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року м. Київ К/800/39127/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Пасічник С.С.,

Стародуба О.П.,

провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 травня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати протиправними дії відповідача та зобов'язати призначити та виплатити одноразову допомогу на сім'ю у розмірі 5-річної заробітної плати потерпілого і одноразової допомоги у розмірі не меншому за однорічний заробіток потерпілого, у зв'язку із смертю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2015 року, провадження у справі закрито з підстав, що справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування зазначених рішень та направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення та виплату їй одноразової допомоги на сім'ю у розмірі 5-річної заробітної плати потерпілого та одноразової допомоги як особі, яка перебувала на утриманні потерпілого в розмірі його однорічного заробітку.

Проте відповідач листом від 10 липня 2014 року відмовив їй у призначенні страхової виплати з посиланням на те, що вона не є особою, яка має право на отримання даних виплат, а подані нею документи, не підтверджують її право на отримання вищевказаної соціальної допомоги.

Розглядаючи дану позовну заяву та закриваючи провадження у справі суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що між сторонами виникли не публічно-правові, а цивільно-правові відносини, які відповідно до статті 15 ЦПК України повинні розглядатись у порядку цивільного судочинства.

Втім, такі висновки судів не можна визнати обґрунтованими з огляду на наступне.

У пункті 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Так, Закон України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві (далі - страхування від нещасного випадку). Страхування від нещасного випадку є самостійним видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, за допомогою якого здійснюється соціальний захист, охорона життя та здоров'я громадян у процесі їх трудової діяльності.

Згідно статті 1 Закону №1105-XIV завданнями страхування від нещасного випадку є: проведення профілактичних заходів, спрямованих на усунення шкідливих і небезпечних виробничих факторів, запобігання нещасним випадкам на виробництві, професійним захворюванням та іншим випадкам загрози здоров'ю застрахованих, викликаним умовами праці; відновлення здоров'я та працездатності потерпілих на виробництві від нещасних випадків або професійних захворювань; відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також у разі їх смерті здійснення страхових виплат непрацездатним членам їх сімей.

Перелік соціальних послуг та виплат, які здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, передбачений статтею 21 Закону № 1105-ХІV.

За змістом даної статті у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні.

Стаття 55 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» встановлює, що спори щодо визначення класу професійного ризику виробництва, а також щодо розміру шкоди та прав на її відшкодування, накладення штрафів та з інших питань вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до статей 15, 241 Закону №1105-XIV Фонд соціального страхування від нещасних випадків є некомерційною самоврядною організацією, наділений повноваженнями щодо: віднесення страхувальника до класу професійного ризику виробництва з урахуванням виду його економічної діяльності; проведення перевірок дотримання підприємствами, установами і організаціями незалежно від форми власності, виду економічної діяльності та господарювання порядку використання страхових коштів, перерахованих Фондом; проведення перевірок достовірності поданих страхувальниками відомостей про види економічної діяльності підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання для віднесення страхувальника до класу професійного ризику виробництва з урахуванням виду його економічної діяльності; отримання необхідних пояснень (у тому числі в письмовій формі) з питань, що виникають під час перевірки; застосування фінансових санкцій та накладення адміністративних штрафів відповідно до закону.

За приписами частин 12 - 14 статті 17 Закону №1105-XIV рішення правління Фонду, прийняті в межах його компетенції, є обов'язковими для виконання всіма страхувальниками та застрахованими, а також можуть мати характер регуляторного або нормативно-правового акта.

З огляду на те, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків наділений контролюючими функціями та правом видання обов'язкових для страхувальників нормативно-правових актів, спори за його участі та участі його робочих органів розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи позовні вимоги стосуються відмови відповідача виплатити позивачу страхові суми у зв'язку із смертю потерпілого від нещасного випадку на виробництві ОСОБА_5, а не встановлення статусу особи, яка перебувала на утриманні потерпілого.

Враховуючи викладене суди попередніх інстанцій прийшли помилкового висновку, що позивач не має права оскаржити в порядку адміністративного судочинства відмову відповідача щодо отримання страхових виплат внаслідок смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві ОСОБА_5, яку на її думку вона вважає протиправною.

Отже, висновки судів про непідвідомчість цього спору адміністративному суду є помилковими.

Згідно із статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 травня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В. Швець

О.П. Стародуб

С.С. Пасічник