Справа № 315/1101/16-а(2-а/315/29/16)
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 лютого 2017 рокусправа № 315/1101/16-а(2-а/315/29/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимова Д.В.

за участю представників:

позивача: - не з'явився

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області

на постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2016 року

у справі № 315/1101/16-а(2-а/315/29/16)

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області

про визнання незаконними дій відповідача та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 15.01.2011); зобов'язати відповідача призначити з 27.09.2016 та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років відповідно до ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 15.01.2011) у розмірі 90% від суми заробітної плати на підставі довідок прокуратури Запорізької області від 31.08.2016 №11-544віих-16, від 09.09.2016 №18-709вих.16, №18-710 вих.16 з наступним проведенням перерахунку пенсії позивача у зв'язку з підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи з місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу безпідставно відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років за поданою позивачем заявою від 27.09.2016 з тих підстав, що працівники прокуратури відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням пункту 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року №213-VIII права на призначення пенсії не мають. Зміст та обсяг досягнутих працівниками правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, не може бути звужений шляхом внесення змін до законодавства. На день звернення позивача до Пенсійного фонду України стаж роботи позивача на прокурорсько-слідчих посадах становив більше 20 років, що дає право на пенсію за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 07.12.2016 адміністративний позов задоволено.

Постанову суду мотивовано наявністю у позивача права на призначення пенсії на підставі положень ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», яка діяла в редакції Закону до 01.10.2011. Вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час роботи позивача в органах прокуратури, а подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам та слідчим, що призвела до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою залишити позовну заяву без розгляду за закрити провадження у справі. Відповідач зазначає, що на протязі роботи позивача в органах прокуратури положення ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» змінювалися, зокрема, змінювалися і в частині визначення розміру пенсій та на час звернення позивача до управління Пенсійного фонду за заявою про призначення пенсії такої редакції Закону, в якій судом задоволено позовні вимоги, не існувало. Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02.03.2015, з 01.06.2015 скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначалися, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», тому, з 1 червня 2015 року не здійснюється ні призначення, ні перерахунки пенсій відповідно до спеціального законодавства, а саме: відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Позивач (його представник), представник відповідача у судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання означені особи повідомлені судом належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 працює в органах прокуратури Запорізької області з 25.07.1996, з 15.12.2015 призначений на посаду начальника Гуляйпільського відділу Токмацької місцевої прокуратури, що підтверджується трудовою книжкою (а.с.14-16).

27.09.2016 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Листом від 06.10.2016 №38/Б-4 управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугою років з посиланням на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, згідно якому з 01.06.2015 скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» (а.с.9).

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для призначення пенсії за вислугу років позивачу згідно ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру».

На час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії (27.09.2016) набрав чинності та діяв Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону № 1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст.86 Закону).

Як свідчать матеріали справи, сторонами не спростовано, станом на день звернення ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії його стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах становив 20 років 2 місяця 2 дні, крім того, половина строку навчання у вузі - 2 роки 4 місяці 27 днів, загальний стаж роботи - 22 роки 6 місяців 29 днів.

Спір між сторонами щодо розміру загального стажу позивача (вислуги років) відсутній.

Отже, позивач відноситься до осіб, які в силу положень Закону № 1697-VII мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років.

В той же час, предметом спору у цій справі позивачем визначено не його право на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, а право на призначення пенсії за вислугу років на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону до 01.10.2011.

При цьому, наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, позивач пов'язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

Апеляційний суд вважає ці доводи помилковими, такими, що не відповідають нормам права.

Відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) до 01.10.2011 (в редакції Закону №3668-VI від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Законом України №3668-VI від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (набрав чинності 01.10.2011) частину першу статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» замінено двома частинами такого змісту:

«Прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії».

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної вище норми права ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст.22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніш виникло).

У спірному випадку, позивач, у період часу з 26.07.2001 по 01.10.2011, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії за віком, а саме його стаж роботи був меншим 20 років, а отже у позивача не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то не можливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу існуючого права, але у позивача такого права не існувало.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про безпідставність доводів позивача щодо звуження змісту та обсягу його права на призначення пенсії за вислугу років.

Не можуть бути підставою для задоволення позову і висновки суду першої інстанції про порушення прав позивача, які гарантовані статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Судом першої інстанції застосовано правову позицію Європейського суду з прав людини, яка полягає у тому, що право власності може бути «існуючим майном» або «законними сподіваннями» отримання права власності. З цих підстав суд першої інстанції зазначив, що в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи на службі в органах прокуратури, він мав законні сподівання отримати пенсію за вислугу років при досягнення 20 річного стажу, на умовах ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001).

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що «законне сподівання» не є правом у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України. Сутність поняття «законне сподівання» полягає у тому, що виправдане очікування особи щодо досягнення певної мети повинно ґрунтуватися на положеннях національного законодавства, отже «сподівання» буде «законним» до тих пір, поки воно ґрунтується на законі. У свою чергу, законодавчі норми щодо соціально-економічних прав не є абсолютними та можуть змінюватися в залежності, зокрема, від економічного становища в державі. У спірному випадку встановлено, що на момент звернення позивача до Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії положення ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії, втратили чинність; під час дії в часі зазначеної норми права позивач не набув права на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у вказаній вище редакції). Таким чином, вищенаведені твердження позивача щодо порушення його права, колегія суддів вважає необґрунтованими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки у спірному випадку не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав позивача на пенсійне забезпечення.

Наведені обставини відповідно до ст..202 КАС України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Гуляйпільському районі Запорізької області задовольнити частково.

Постанову Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2016 року у справі № 315/1101/16-а(2-а/315/29/16) скасувати, прийняти нову постанову.

В задоволенні позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко