Справа № 826/5577/16
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2017-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" березня 2017 р. м. Київ К/800/29712/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Заїки М.М., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2016 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року

у справі № 826/5577/16

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення атестаційної комісії, наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення атестаційної комісії ГУ Національної поліції в м. Києві від 15 грудня 2015 року про службову невідповідність позивача, яке оформлене протоколом засідання цієї ж комісії від 15 грудня 2015 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Національної поліції у місті Києві №71о/с від 29 січня 2016 року в частині звільнення позивача за пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність);

- поновити на посаді начальника відділення поліції Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві;

- зобов'язати відшкодувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- допустити негайне виконання постанови в частині поновлення на посаді.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі, ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 01 вересня 2007 року по 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ України, а з 07 листопада 2015 року - в органах поліції на посаді начальника відділення поліції Голосіївського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві, з присвоєнням в порядку переатестування спеціального звання «старший лейтенант поліції».

Наказом ГУ Національної поліції у місті Києві від 29 січня 2016 року № 71о/с звільнено позивача зі служби в поліції згідно пункту 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність).

Підставою для прийняття оспорюваного наказу слугував висновок атестаційної комісії від 15 грудня 2015 року.

Згідно наказу ГУ Національної поліції у місті Києві від 01 грудня 2015 року № 7 «Про створення атестаційних комісій ГУ Національної поліції у місті Києві» наказано, зокрема, провести атестування поліцейських ГУ Національної поліції у м. Києві атестаційними комісіями, з 15 по 28 грудня 2015 року.

Відповідно до статті 58 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків. Строкове призначення здійснюється в разі заміщення посади поліцейського на період відсутності особи, за якою відповідно до закону зберігається посада поліцейського, та посад, призначенню на які передує укладення контракту.

Крім того, згідно пункту 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» видання наказу про призначення є самостійною і достатньою підставою для призначення колишніх працівників міліції на посади, створені в структурі Національної поліції України.

Тобто, зазначений пункт Закону України «Про Національну поліцію» не передбачає процедури переатестування колишніх працівників міліції на предмет відповідності посаді як під час прийняття, так і після такого прийняття під час подальшого проходження служби в поліції.

Тоді як, відповідно до приписів частини першої статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» атестування поліцейських проводиться з метою оцінки їхніх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри.

Перелік підстав для атестування визначено у частині другій статті 57 Закону України «Про Національну поліцію», так, атестування поліцейських проводиться:

1) при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу;

2) для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність;

3) для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

Кожна з зазначених підстав для проведення атестування повинна бути зв'язана з певними передумовами, зокрема, атестування яке призначається для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність повинне бути зумовлене існуванням реальних підстав до звільнення, як то неналежне виконання службових обов'язків, порушення установленого чинним законодавством порядку і правил несення служби тощо.

Враховуючи, що мета атестування, визначена у частині першій статті 57 Закону №580-VIII, не утворює самостійну підставу для проведення атестування і перебуває у системному взаємозв'язку з вичерпними підставами, визначеними у частині другій статті 57 Закону №580-VIII, тобто, цей Закон не передбачає проведення атестування без настання обставин, визначених частиною другою статті 57 цього Закону.

Проте, суди попередніх інстанцій вказаним обставинам належної правової оцінки не надали.

Так, зі змісту наказу ГУ Національної поліції у місті Києві від 01 грудня 2015 року № 7 вбачається, що він не містить посилань на підстави для атестування поліцейських, передбачені частиною другою статті 57 Закону України «Про Національну поліцію», тоді як в ньому вказано лише про мету проведення атестування.

Водночас, атестування позивача проведено у порядку атестації усіх поліцейських Національної поліції з метою оцінки їх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри, що відповідає положенням частини першої статті 57 Закону №580-VIII.

Наведене підтверджує відсутність мотивів, якими комісія керувалась під час прийняття такого рішення, зокрема, в протоколі відсутні будь-які посилання на обставини, що свідчать про недостатній рівень теоретичних знань та професійних якостей позивача, чи інші дані, які б свідчили про його низький професійний потенціал; невідповідність позивача оновленим вимогам суспільства до професії поліцейського, інших обставин, що свідчать про невідповідність особи позивача посаді, яку він займає.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій з метою реалізації принципу офіційного з'ясування всіх обставин справи не досліджено обставин, що підтверджують або спростовують правомірність прийняття оспорюваного рішення (висновку) атестаційної комісії, як і не встановлено неможливості прийняття відповідачем відносно позивача іншого, ніж передбаченого підпунктом 4 пункту 15 Розділу ІV Інструкції №1465, висновку.

Також колегія суддів вбачає, що результати тестування обов'язково враховуються атестаційною комісією, однак вони не мають вирішального значення та мають оцінюватись разом з іншими матеріалами, що були подані до атестування, і відповідно, таке рішення, незалежно від форми його оформлення (протокол, окремий акт), повинно бути мотивованим, детальним і повним, відображати усі суттєві обставини, що мали вплив на його прийняття.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ухвалені у даній справі судові рішення названим вимогам процесуального закону не відповідають.

Відповідно до пункту 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді М.М. Заїка

М.Г. Кобилянський