Справа № 802/2127/16-а
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/2127/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Слободонюк М.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

02 березня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Сушка О.О. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Апеляційний суд Вінницької області, про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у грудні 2016 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України, відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Апеляційного суду Вінницької області, про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії, нарахувати і виплатити йому вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з відставкою у розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджує про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного ним рішення.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України у разі відсутності клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участі, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження на основі доданих доказів та за наявними у справі матеріалами. При цьому, згідно з ч. 6 ст.12, ч. 1 ст. 41 КАС України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Виходячи з вищевикладеного та беручи до уваги відсутність згаданих клопотань, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року - залишити без змін.

Як встановлено з матеріалів справи, з 17.09.1991 року позивач виконував обов'язки судді Замостянського районного суду міста Вінниці, а з 30.10.1992 року був обраний суддею цього ж суду, де пропрацював до 20.03.2002 року. В подальшому, з 22.03.2002 року працював на посаді судді Апеляційного суду Вінницької області.

16.12.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України із заявами про відставку. 19.04.2016 року Верховною Радою України прийнято постанову № 1120-VIII "Про звільнення суддів", відповідно до якої позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Вінницької області у зв'язку з поданням заяви про відставку. Зі штату Апеляційного суду Вінницької області позивач був виведений на підставі наказу голови суду від 13.06.2016 року № 36/2-07к. Проте вихідна допомога судді, який вийшов у відставку, виплачена йому не була.

Для нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні у відставку, позивач звернувся до ДСА України, пославшись на те, що право на відставку він набув ще задовго до подання заяви про відставку, зокрема - 15.04.2007 року, а тому й право на отримання вихідної допомоги за ним має бути збережено незалежно від втрати чинності Законом України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ та статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ, а факт подання заяви про відставку, є лише доказом реалізації його права.

Листом ДСА України від 18.07.2016 року № 1841-16-927/16 позивачу відмовлено у виплаті вихідної допомоги.

Не погодившись із вказаним, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що набуття суддею права на відставку і отримання права на виплату вихідної допомоги не є тотожними поняттями, оскільки набуття та реалізацію останнього законодавець пов'язував безпосередньо із виходом судді у відставку. А оскільки позивач своє право на відставку реалізував після скасування державою на законодавчому рівні виплат вихідної допомоги, суд прийшов до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог.

Крім того, визначаючись з правовою позицією у справі, Вінницький окружний адміністративний суд дослідив правову природу вихідної допомоги, а також наявність законодавчо визначених підстав для її отримання позивачем та вказав на те, що вихідна допомога не належить до конституційних гарантій незалежності суддів, таких як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю.

Судова колегія апеляційної інстанції повністю погоджується з такими висновками Вінницького окружного адміністративного суду та зазначає наступне.

Умови виплати вихідної допомоги раніше встановлювалися положеннями ч. 1 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ. Зокрема передбачалось, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. При цьому частиною 3 цієї ж статті встановлювалось, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Однак даний Закон втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ, який зберіг за суддею, який пішов у відставку право на отримання вихідної допомоги, однак передбачав інші розміри такої допомоги.

Зокрема за змістом частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції до 01.04.2014 року) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Із аналізу наведених положень слідує висновок, що законодавством дійсно було передбачено право судді на виплату вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку (в редакції Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ), а в подальшому в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (в редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів"), однак необхідною передумовою для набуття даного права є вихід судді у відставку.

Разом із тим, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України" від 27.03.2014 року № 1166-VІІ, який набрав чинності з 01.04.2014 року, було внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виключено з нього статтю 136, якою передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції, чинній на момент подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 122 Закону № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Отже, зважаючи на те, що як на дату подання позивачем заяви про відставку (16.12.2015 року), так і на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення його з посади судді (19.04.2016 року) був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01.04.2014 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року № 1166-VII виключено статтю 136, що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, колегія суддів доходить висновку, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Суд наголошує, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, тобто станом на 19.04.2016 року.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та є необґрунтованими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак, підстави для скасування такого рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4