Справа № 456/3778/16-а
Суддя: Шрамко Р. Т.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 456/3778/16-а
Провадження № 2-а/456/52/2017
ПОСТАНОВА

іменем України

"06" березня 2017 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області

в складі головуючого-судді Шрамка Р. Т.

з участю секретаря Панилик О.В.,

адвоката Кравця А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту Стрийської райдержадміністрації у Львівській області про визнання бездіяльності Управління соціального захисту Стрийської райдержадміністрації у Львівській області протиправною та стягнення щорічної грошової допомоги, -

встановив:

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що він є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» для учасників бойових дій. У 2016 році Управлінням соціального захисту населення Стрийської райдержадміністрації йому нараховано та виплачено щорічну разову грошову допомогу у розмірі 920 грн. Вид щорічної разової грошової допомоги та її розмір було встановлено Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25. 12.1998 р. № 367-ХІV. Для учасників бойових дій її було визначено у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» станом на 1 травня 2016 року розмір мінімальної пенсії за віком становив 1130 грн. Таким чином, він повинен був отримати у 2016р. 5650 грн. разової грошової допомоги. Недоплата становить 4730 грн.

В судовому засіданні позивач та адвокат позов підтримав повністю, покликаючись на викладені в ньому обставини, долучив рішення Верховного суду України з даного питання, згідно якого аналогічні позовні вимоги задоволені та просить суд позов задоволити.

Представник відповідача адміністративний позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечив, суду пояснивши, що нарахування разової грошової допомоги позивачу до 5 травня в 2016р. здійснено відповідно до вимог чинного на час виплати допомого закону, тому просить в задоволені позову відмовити.

Крім цього, представник відповідача долучила до матеріалів справи заперечення на адміністративний позов, в обґрунтування якого покликаючись на те, що щорічно в законі про Державний бюджет України на відповідний рік, виходячи з реальних фінансових ресурсів державного бюджету відповідного року та з огляду на те, що більшість інших видатків бюджету також є соціально спрямованими і потребують пріоритетного врахування, передбачаються видатки на надання пільг, допомоги, компенсації та гарантій окремим категоріям громадян. Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» виплата цієї допомоги учасникам бойових дій проводилась у розмірі 920 гривень. 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, пунктом 26 якого встановлено, що норми положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів. Отже, порядок надання соціальних гарантій та допомог є сферою компетенції Кабінету Міністрів України, яку він реалізує через підзаконні регулювання. Встановлені вищезазначеною постановою Кабінету Міністрів України розміри щорічної разової грошової допомоги у 2016 році визначені виходячи з обсягу бюджетних призначень на цю мету, що є гарантією своєчасної та в повному обсязі виплати цієї допомоги ветеранам війни, в т.ч. учасникам бойових дій. З урахування викладеного, виплата у 2016 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня учаснику бойових дій у розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України, здійснена відповідно до законодавства.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються адміністративний позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

ОСОБА_2, є учасником бойових дій, що підтверджується посвідчення НОМЕР_1, виданого 23.10.2015р., яке є безтерміновим і дійсним на всій території України.

Із заяви ОСОБА_2, від 25.11.2016р. вбачається, що він звертався в Управління соціального захисту Стрийської райдержадміністрації Львівської області з питанням нарахування та виплати йому невиплаченої частини одноразової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016р. в сумі 4730 грн., однак згідно листа-відповіді Управління соціального захисту Стрийської райдержадміністрації Львівської області від 01.12.2016р. за №08-2887, в цьому йому було відмовлено.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття, з незалежних від них обставин, а також у старості та у інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Конституційний Суд України в рішенні від 26.11.2011р. №20-рп/2011 зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25.01.2012р. №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (від 22 жовтня 1993 року №3551-XII) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» ч.5 ст. 12 Закону №3551-XII викладено в новій редакції, відповідно до якої щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються КМУ в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 наведені норми визнані неконституційними.

Отже, починаючи з 22.05.2008, відновлено дію ч.5 ст. 12 Закону №3551-XII, відповідно до якої розмір грошової допомоги учасникам бойових дій мав становити п'ять мінімальних пенсій за віком.

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» (Закон №79-VІІІ), в п.26 розділу VІ «Прикінцевих та перехідних положень» якого установлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 ч. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків - 920 гривень.

Відповідно ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Згідно ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» (від 29 червня 2004 року №1906-IV), чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Так, стаття 22 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначає, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини, прийняті у контексті загальновизнаних вимог міжнародного права щодо соціального забезпечення громадян у справі « Кечко проти України» від 8 листопада 2005 року (заява №63134/00). В рішенні по даній справі судом наголошено, що в межах свободи своїх дій держава може визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може запроваджувати, призупиняти чи завершити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всіх вимог, необхідних для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держав.

Крім цього, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2, має статус учасника бойових дій і відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (ч.5 ст. 12 Закону) має право на виплату йому щорічно до 5 травня разової грошової допомоги. Відповідачем проведену таку виплату в 2016р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 року у розмірі 920 грн.

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд не погоджується з доводами позивача про те, що розмір разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до вимог ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» повинен становити п'ять мінімальних пенсій за віком з огляду на те, що порядок та розмір виплати даної грошової допомоги змінено Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» (Закон №79-VІІІ) з 01.01.2015р. та установлено, що такий порядок і розмір встановлюються Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування (п.26 розділу VІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону). Конституційність даної норми не була предметом розгляду Конституційного суду України в 2015 та 2016 рр., така не змінена та не виключена іншим законом і на момент виплати допомоги, вона є чинною.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що Управління соціального захисту Стрийської райдержадміністрації Львівської області здійснюючи позивачу нарахування та виплату одноразової допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і «Про жертви нацистських переслідувань», діяло в межах своїх повноважень відповідно до норм чинного законодавства України, тому адміністративний позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.9,71,86, 99-102, 159-161 КАС України, ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.26 розділу VI «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України суд, -

постановив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління соціального захисту Стрийської райдержадміністрації у Львівській області про визнання бездіяльності Управління соціального захисту Стрийської райдержадміністрації у Львівській області щодо перерахунку одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі встановленим ст..12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік протиправною та зобов?язання здійснити такий перерахунок - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення постанови через Стрийський міськрайонний суд Львівської області.

Суддя Р. Т. Шрамко