Справа № 826/16359/16
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 березня 2017 року № 826/16359/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Балась Т.П., суддів Літвінової А.В. , Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Узбекистану ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України
третя особаГоловне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Узбекистану ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, у якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 524-16 від 13.10.2016 року про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено про безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, адже, як йдеться у позові, законні підстави відмови позивачеві у наданні статусу біженця відсутні.

Представник відповідача та третьої особи щодо задоволення позову заперечували, з підстав викладених у письмових запереченнях, просили відмовити у задоволенні позову, зазначивши про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. При цьому, на переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» обставини, позивачем ні відповідачеві, ні третій особі, ні до суду не надано, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Громадянин Узбекистану ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2016 року, у зв'язку із переслідуваннями у країні походження за релігійні та політичні переконання.

17.10.2016 року за результатами розгляду заяви-анкети позивача, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області винесено повідомлення № 43 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбаченими п. 1,13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Підставою винесення зазначеного повідомлення слугувало рішення Державної міграційної служби України від 13.10.2016 року № 524-16.

Позивач, вважаючи рішення Державної міграційної служби України № 524-16 від 13.10.2016 року протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить із наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.1 та 2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч.1 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Приписами ч.1 та 2 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 11 та 12 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч.2 ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного повідомлення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, громадянин Узбекистану ОСОБА_2 при зверненні до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказав, що зазнав переслідувань у країні постійного проживання через його релігійні та політичні погляди.

Зокрема, зазначив, що залишив Узбекистан через те, що він висловлювався проти влади, є віруючим мусульманином, який регулярно відвідує мечеть, його зовнішній вигляд, а саме носіння бороди, викликало упереджене ставлення до його особи з боку правоохоронних органів Республіки Узбекистан.

Надаючи пояснення позивач, також, зазначив, що боїться катування та смерті, сидіти за релігію, які, як вважає позивач, йому загрожують у разі повернення до Узбекистану. А також, що екстрадиція може завдати загрозу його життю, тому що його звинувачують через загальновідомі факти насилля в Узбекистані та систематичні порушення прав людини.

Також під час співбесіди з позивачем, що зафіксовано протоколом від 20.09.2016 року, ним зазначено, що приблизно в 2008-2009роках йому погрожували в мечеті арештом, через те, що в нього була борода (стор. протоколу 9).

Проте заявник розповідає, що особисто до нього в Узбекистані фізичного насилля з боку правоохоронних органів не застосовувалось, і його нікуди не забирали (стор. протоколу 8,9).

Також, позивач стверджує, що його рідним загрожує небезпека, тому що були випадки коли родичів мусульман-сунітів забирали правоохоронні органи, знущались над неповнолітніми та жінками (стор. протоколу 7).

Однак жодних доказів переслідувань позивача в Узбекистані, як відповідачеві чи третій особі так і до суду надано не було.

Крім того, встановлено, що паспорт позивача містить неправдиві відомості щодо перетину державного кордону України. Зокрема, дата-штамп про перетин державного кордону України ОСОБА_2, що засвідчують його виїзд за межі України, датований 11.10.2013 року; в'їзд в Україну, датований 31.08.2013 року; виїзд за межі України, датований 20.06.2014 року; в'їзд в Україну, датований 25.03.2014 року; в'їзд в Україну, датований 25.12.2015року, та повинні підтверджувати законність перебування ОСОБА_2 протягом 2013-2015 років, не відповідають відомостям, зазначеним у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон» ДПС України.

Інформація про перетин кордону позивачем у вказані періоди у базі «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон» ДПС України відсутня. Під час співбесіди, ОСОБА_2 зазначив: «…що він в травні 2015року на прохання Усмана в м.Києві позивач отримав виготовлені підробні кліше дати-штампів про перетин кордону України. За кожне кліше заплатив по 200,00 грн., які мені дав Усман. Зазначені кліше були оранжевого кольору. В подальшому їх передано Усману в м.Дніпропетровськ. (пояснення ОСОБА_2 від 21.08.2015року, копія наявна в матеріалах справи).

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області встановлено, що у провадженні СВ УСНБ Республіки Узбекистан в Андижанській області перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.155 (тероризм), пп. а), б) ч.3 ст.159 (посягання на конституційний устрій Республіки Узбекистан, вчинено групою повторно), п. а) ч.3 ст.244-1 (виготовлення або розповсюдження матеріалів, які містять загрозу громадському порядку та громадській безпеці, вчинене за попередньою змовою групою осіб), ч.1 ст.244-2 (створення, керівництво, участь у релігійних, екстремістських, сепаратистки, Фундаменталістських або інших заборонених організаціях) Кримінального кодексу Республіки Узбекистан.

30.11.2015 року органом досудового слідства оголошено розшук ОСОБА_2 та обрано запобіжний захід взяття під варту. 03.02.2016 року органом слідства винесено постанову про доповнення раніше висунутого обвинувачення, згідно з якого ОСОБА_2 притягується як обвинувачений у вчиненні вказаних злочинів.

24.02.2016 року до Генеральної прокуратури України надійшов запит Генеральної прокуратури Республіки Узбекистан про видачу ОСОБА_2 для притягнення для кримінальної відповідальності за вищевказані злочини. Також Генеральною прокуратурою Республіки Узбекистан надано гарантії додержання прав ОСОБА_2 у разі його видачі до цієї держави.

Відповідно до листа Департаменту захисту національної державності СБУ від 29.09.2016 року №5/2/1-16036, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 09.08.2016 року затриманий співробітниками СБУ у зв'язку з перебуванням у міжнародному розшуку за ініціативою правоохоронних органів Узбекистан за здійснення терористичної діяльності в інтересах міжнародної терористичної організації «Ісламська держава Іраку та Левату»

Отже, враховуючи вищевикладене, вказане дає підстави зробити висновок, що громадянин Узбекистану ОСОБА_2 не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки останній є обвинуваченим у злочинах проти державності Республіки Узбекистан, перебуває у міжнародному розшуку, перебував на території України протягом 3-х років нелегально, чим грубо порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства в Україні.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч. 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя Т.П. Балась

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур