Справа № 204/360/17
Суддя: Дубіжанська Т. О.
Дата ухвалення: 2017-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 204/360/17
Провадження № 2-а/204/53/17
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіної А.С.

розглянувши у скороченому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, якою просила зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком з урахуванням пільгового стажу набутого у період роботи в районах Крайньої Півночі з 18 серпня 1983 року по 07 березня 1990 року та архівної довідки № 2536 від 02 вересня 2011 року, застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни у відповідності до чинного пенсійного законодавства України. В обґрунтування позову вказала, що до грудня 2000 року вона проживала в АДРЕСА_1, отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв'язку з чим виплату пенсії їй було припинено. 21 жовтня 2016 року її представник за довіреністю звернувся до відповідача із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком в розмірах відповідно до чинного законодавства, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни з врахуванням пільгового стажу набутого у період роботи в районах Крайньої Півночі. Рішенням відповідача в перерахунку та поновленні виплати пенсії за віком їй було відмовлено на підставі відсутності документів, що підтверджують факт реєстрації місця проживання в Україні. Вважаю дане рішення протиправним, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року визнано неконституційним положення п. 2 частини 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та втратили силу з моменту прийняття Конституційним Судом України рішення. Зокрема, п. 3 резолютивної частини рішення звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. До наступного часу необхідних нормативних актів не прийнято, в зв'язку з чим вона була змушена звернутися до Управління Пенсійного фонду України через представника. За своїм змістом рішення Конституційного Суду України надає висновок щодо не конституційності положень Закону щодо осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Відповідно до ст. 152 Конституції України - Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, після ухвалення рішення Конституційним Судом України у пенсіонера відновилось право на отримання раніш нарахованої та призначеної пенсії, а в Управління Пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії та виплатити її на першу вимогу пенсіонера. Верховний Суд України в постанові від 12 травня 2015 року по справі № 21-180а15 при вирішенні питання щодо періоду, з якого має бути поновлена пенсія, зазначив: «… що з дня набрання Рішенням № 25-рп/2009 щодо не конституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон». Аналогічні висновки наведені в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року по справі № 608/1189/14-а. Відповідно до ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерело права та обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справи зобов'язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV»Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Станом на 02 вересня 1945 року її вік склав 28 днів, таким чином, вона має право на надбавку до пенсії, як дитині війни. Також, вона має пільговий стаж набутий у період роботи в районах Крайньої Півночі з 18 серпня 1983 року по 07 березня 1990 року, але він не врахований при призначенні пенсії за віком.

13 лютого 2017 року від представника Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі надійшло заперечення проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечення вказано, що згідно п.п. 1.1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Відповідно до п. 2.22 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку пенсій) відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копії посвідки на постійне місце проживання. За наявності паспорту громадянина України чи посвідки про постійне проживання можливо поновити виплату пенсії, для чого зазначені документи необхідно надати особисто або через законного представника до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку, як передбачено п.п.1.5 п. 1 Порядку. Згідно п.2.8 поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до ст. 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до ст. 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року. Згідно п.2.23 Порядку, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію. Таким чином, на підставі наданих представником позивача до Управління копій довідки про заробітну плату та трудової книжки неможливо провести поновлення та перерахунок пенсії. Вказані документи повинні подаватися в оригіналах. Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні на умовах, передбачених законодавством та міждержавними угодами. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. Оскільки міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем не прийнято, то для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 немає законних підстав.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Згідно ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України, при вирішенні справи суд має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 9 вищезазначеного Кодексу суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що згідно паспорта № НОМЕР_1 ОСОБА_1 є громадянкою України, що також підтверджується довідкою про присвоєння ідентифікаційного номеру.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 припинила громадянство України у відповідності з вимогами Закону України «Про громадянство України».

13 грудня 2001 року ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, та 16 січня 2002 року прийнята на консульський облік в посольстві України в Державі Ізраїль. З цього часу виплати пенсії їй були припинені.

21 жовтня 2016 року її представник за довіреністю звернувся до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни з врахуванням пільгового стажу набутого у період роботи в районах Крайньої Півночі з 18 серпня 1983 року по 07 березня 1990 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 51 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Така правова позиція міститься і в постанові Вищого адміністративного суду України від 5 вересня 2013 року, реєстраційний номер судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень -- 33358135, та рішенні Європейського суду з прав людини від 7 листопада 2013 року (справа "Пічкур проти України").

Таким чином, виходячи із правової соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», а тому позовні вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмежень будь-яким строком з нарахуванням втрати частини доходів.

Згідно абзацу 3 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому ч.ч.1,2 ст. 42 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ч. 2 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

На обґрунтування позовних вимог позивачка пояснила, що у період часу з 18 серпня 1983 року по 07 березня 1990 року працювала у Спеціалізованому управлінні № 5 треста «Уренгойгазжилстрой» та Управлінні механізації будівництва № 3, про що мається запис за № 15-19 у трудовій книжці та архівна довідка Адміністрації міста Новий Уренгой від 02.09.2011 року за № 253Є, але даний пільговий стаж не врахований при призначенні пенсії за віком.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Відповідно до п. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховуються до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Згідно до п. 5 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген, зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" (далі Указ від 10 лютого 1960 року), постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року N 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року (v1908400-67) "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

За приписами наведеної норми (в редакції Закону «Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 26 липня 2006 року) пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Судом встановлено, що позивачка з 22 серпня 1983 року, на підставі наказу № 280-к від 22 серпня 1983 року, прийнята на посаду учнем оператора газової котельні до Спеціалізованого управління № 5. На підставі наказу № 10-к від 08 січня 1986 року переведена з СУ-5 до Управління механізації будівництва № 3 на посаду машиністом виробничої котельні та звільнена на підставі наказу № 20-к від 07 березня 1990 року.

Згідно архівної довідки Адміністрації міста Новий Уренгой від 02.09.2011 року за № 253Є, заробітна плата нараховувалася з врахуванням районного коефіцієнта і північних надбавок. Підприємства розташовані на території Ямало-Ненецкого автономного округу.

Відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року № 1029 Ямало-Ненецький автономний округ Тюменської області відноситься до районів Крайньої Півночі.

Дослідивши подані докази, суд прийшов до висновку, що позивачка має право на пільгове обчислення стажу за період його роботи з 18 серпня 1983 року по 07 березня 1990 року, оскільки з досліджених доказів вбачається та не викликає жодного сумніву той факт, що вона, працюючи в районі Крайньої Півночі, користувався пільгами, передбаченими Указом від 10 лютого 1960 року.

Провівши аналіз вимог чинного законодавства, яке регулює питання обчислення такого стажу після 01.01.1991 року, суд приходить до таких висновків.

Питання врахування періодів роботи в районах Крайньої Півночі (колишнього СРСР, а потім Російської Федерації) після 01 січня 1991 року до стажу при призначенні пенсій на території України регулюється нормами міжнародних угод, підписаних Україною та Російською Федерацією.

Статтею 5 Угоди «Про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення» від 13 березня 1992 року, яка підписана Україною, встановлено, що її дія розповсюджується на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.

Статтею 3 тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації "Про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення" від 19 січня 1993 року, дозволено обчислювати стаж за нормами Закону Російської Федерації «Про державні гарантії і компенсації для осіб, працюючих і проживаючих в районах Крайньої Півночі та прирівняних місцевостях» від 26 лютого 1993 року, яким дозволено застосовувати пільгу при обчислення стажу незалежно від факту наявності строкового трудового договору, тим самим на рівні міжнародних угод, укладених між Україною та Росією, встановлено, що на території України гарантується пенсійне забезпечення громадян, які працювали на території Росії в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях, і при цьому обов'язково визначено, що обчислення стажу здійснюється незалежно від факту наявності строкового трудового договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).

Згідно з ч. 2 ст. 6 Угоди «Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення» від 13 березня 1992 року, укладеною між Україною і Росією, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Відповідно до абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв'язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною 2 статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників мігрантів» від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

З вищенаведених норм міжнародних угод, підписаних Україною та РФ, вбачається, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Тобто, якщо певний період роботи особи на території РФ згідно з законодавством цієї держави повинен обчислюватися на пільгових підставах, то в такому ж порядку цей стаж повинен враховуватися щодо цієї людини і в Україні.

Таким чином, стаж позивачки має бути обчислений згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність особи.

Таким чином, суд вважає, що порушене право підлягає поновленню і відповідача необхідно зобов'язати зарахувати в пільговому обчисленні відповідно до Указу від 10 лютого 1960 року період роботи позивачки в районах Крайньої Півночі , зарахувавши один рік роботи за один рік шість місяців та зобов'язати зробити перерахунок пенсії з врахуванням пільгового стажу.

Що стосується позовних вимог про застосування надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, відповідно до чинного законодавства, то дані позовні вимоги також підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є пенсіонером, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 і відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», який набрав чинності з 01 січня 2006 року, набула статусу «дитини війни», а тому згідно зі ст. 6 зазначеного Закону має право на підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком.

Згідно із ч.3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Відповідно до ч.2 ст. З Закону України «Про соціальний захист дітей війни» державні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є єдиним законодавчим актом, який визначає розмір мінімальної пенсії за віком, суд вважає за можливе застосувати ч. 1 ст. 28 зазначеного Закону для розрахунку визначеного підвищення до пенсії дітям війни.

В даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується не для визначення розміру будь-якої пенсії, а лише як розрахункова величина для визначення розміру щомісячної "доплати до пенсії, передбаченої Законом України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки цей Закон передбачає в якості критерію визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, а саме із розрахунку мінімальної пенсії за віком, що не суперечить вимогам ч. З ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пенсійний фонд України діє відповідно до Положення «Про Пенсійний фонд України» здійснює свої повноваження на підставі п. 15 зазначеного Положення через створені в установленому порядку територіальні управління.

Згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», рішення щодо призначення, донарахування, перерахунок пенсії приймаються територіальними органами Пенсійного фонду України, за місцем проживання пенсіонерів, тому обов'язок про нарахування доплати до пенсії позивачу, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», покладено на територіальне управління за місцем проживання позивача.

Згідно із ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а оскільки відповідач не довів правомірності свого рішення про відсутність підстав для нарахування підвищення, тому суд вважає визнати бездіяльність відповідача протиправною.

Крім того, як вбачається з вимог ст. 8 КАС України, ст.. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІУ від 23 лютого 2006 року, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання надбавки до пенсії основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Європейського Суду, принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання «дітям війни» надбавок до пенсії, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність зобов'язати відповідача здійснити перерахунок пенсії та виплатити позивачу з нарахуванням щомісячної надбавки, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розрахунку прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Разом з тим, позовні вимоги підлягають задоволенню, починаючи з 21 жовтня 2016 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи представник позивача звернувся з заявою до відповідача 21 жовтня 2016 року із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії, а тому суд вважає, що саме з 21 жовтня 2016 року порушено право позивача суб'єктом владних повноважень, а тому суд вважає необхідно зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_1, починаючи з 21 жовтня 2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, слід стягнути з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Дніпрі за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 24, 46 Конституції України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, Законом України «Про громадянство України», Законом України «Про соціальний захист дітей війни», ст. ст. 6-11, 71, 94, 159-163, 183-2 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_1, починаючи з 21 жовтня 2016 року з урахуванням пільгового стажу набутого у період роботи в районах Крайньої Півночі з 18 серпня 1983 року по 07 березня 1990 року та архівної довідки № 2536 від 02 вересня 2011 року, застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни.

Стягнути з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Дніпрі за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через Красногвардійський районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання її копії. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Т.О. Дубіжанська