Справа № 331/188/17
Суддя: Смолка І. О.
Дата ухвалення: 2017-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

провадження 2-а/331/34/2017
справа 331/188/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2017 р. Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Смолки І.О,,

при секретарі Качан К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов

ОСОБА_1 до Державного реєстратора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бачуріна Олексія Юрійовича про визнання дії неправомірної та вчинення певної дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бачуріна Олексія Юрійовича, який уточнила протягом судового розгляду, в якому просить визнати неправомірними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень Бачуріна Олексія Юрійовича і скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона має право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2013 року у справі № 332/2015/13-ц.

При здійсненні державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, що належить ОСОБА_1, в розділі «Відомості про об'єкт нерухомого майна» Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором внесено такий запис:

- Опис об'єкта нерухомого майна: - двокімнатна квартира

- Загальна площа - 48,5кв.м.

- Житлова площа - 28,7кв.м

- Площа самочинно збудованого 19,8кв.м.

Таку державну реєстрацію здійснив державний реєстратор Бачурин Олексій Юрійович, що на той час перебував на службі в Реєстраційній службі Запорізького міського управління юстиції Запорізької області.

Позивач вважає зазначені вище дії відповідача неправомірними, оскільки порушуються її права власності, тому що при розгляді іншої цивільної справи про визнання права на завершення приватизації присадибної земельної ділянки в порядку спадкування та визначення порядку розподілу земельної ділянки самочинно збудоване нерухоме майно не береться до уваги.

А в рішенні суду, на підставі якого здійснювалась реєстрація прав, відсутні дані про самочинно збудоване майно.

На підставі викладеного, позивач просила суд визнати незаконними дії державного реєстратора і скасувати здійснену 13.12.2013р. реєстрацію прав власності.

Представник позивача надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача, зазначивши, що на задоволенні уточнених позовних вимог наполягає, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомив. Заперечення проти позовних вимог у письмовому вигляді були надані суду, в яких відповідач зазначив, що він не визнає позовних вимог, вважає свої дії правомірними і такими, що вчинені на підставі Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та наданих для реєстрації документів. Просить суд відмовити позивачу в задоволенні її позовних вимог.

Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від нього до суду не надходило.

Взявши до уваги заяву представника позивача, надані до матеріалів справи докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2013 року у справі № 332/2015/13-ц ОСОБА_1 з братом - ОСОБА_4 - були визнані співвласниками будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Це рішення ніким не було оскаржене і набуло законної сили.

Ч.5 статті 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Позивач зверталась з зазначеним цивільним позовом про визнання права власності в зв'язку з необхідністю отримання судового захисту за наявності спору, оскільки визнавалось право на майно, отримане у спадщину, яке раніше не набуло правового статусу у встановленому порядку. Саме відсутність речового права на земельну ділянку було перешкодою для вчинення дій з визнання прав власності у позасудовому порядку.

Будинок, який складається з двох квартир - № 1 та № 2, що мають окремі виходи з будинку, поділені згідно вказаному рішенню в підсумковому вигляді таким чином:

за ОСОБА_4 - квартира № 1 загальною площею 39,9кв.м., житловою - 21,2кв.м;

за ОСОБА_1 - квартира № 2 загальною площею 48,5 кв.м. житловою - 28,7 кв.м.

Обидві квартири, згідно рішення суду у цивільній справі, виділені в натурі та право власності на них зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: на квартиру № 1 - 31.10.2013р., на квартиру № 2 - 27.11.2013р., про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14587530 від 13.12.2013р.

При розгляді в Заводському районному суді м.Запоріжжя ще однієї цивільної справи № 332/981/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права на завершення приватизації присадибної земельної ділянки в порядку спадкування та визначення порядку розподілу земельної ділянки з'ясувалось, що при проведенні реєстрації права власності до Державного реєстру був внесений такий запис щодо нерухомості:

Опис об'єкта нерухомого майна: - двокімнатна квартира

- Загальна площа - 48,5кв.м.

- Житлова площа - 28,7кв.м

- Площа самочинно збудованого 19,8кв.м.

Таку державну реєстрацію здійснив державний реєстратор Бачурин Олексій Юрійович, що на той час перебував на службі в Реєстраційній службі Запорізького міського управління юстиції Запорізької області. Після проведеної реорганізації Реєстраційної служби вона стала складовою частиною Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" було викладено Закон № 1952 в новій редакції, яка набрала чинності з 01.01.2016.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону №1952 державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Згідно з п.4 цієї статті державний реєстратор має свою печатку, тому самостійно несе відповідальність за виконання покладених на нього обов'язків, незалежно від того, у складі якої служби він перебуває.

Згідно ч.1 ст.11 Закону №1952 державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, державна реєстрація прав та їх обтяжень здійснюється саме державними реєстраторами, а не суб'єктами державної реєстрації прав.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що належним суб'єктом, який здійснював реєстрацію права власності позивача на об'єкт нерухомості в межах розгляду даної справи є державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бачурін О.Ю.

Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані нормами Закону №1952.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №1952 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст.3 Закону №1952, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону №1952 обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Статтею 5 Закону № 1952 визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 Закону № 1952 державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно ч.1 ст.16 Закону № 1952, заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом.

Частиною 3 даної статті встановлено, що разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.18 Закону № 1952 свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: 1) фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна.

Статтею 19 Закону №1952 визначено підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень. Так, частиною 1 даної статті передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 затверджено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна (далі - Порядок №868), який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п.49 Порядку №868 у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об'єкт нерухомого майна заявник подає:

документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку;

документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна;

технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна;

документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Закон № 1952-IV не передбачає реєстрацію прав власності на самочинно побудоване нерухоме майно, якщо таке право не надане рішенням суду або шляхом реєстрації декларації про введення об'єкту в експлуатацію, що відповідає вимогам ст.332 ЦК.

Оскільки рішення суду в цивільній справі про визнання права власності не містить припису про реєстрацію прав на самочинно збудоване нерухоме майно та відсутня зареєстрована декларація про введення об'єкта в експлуатацію, то реєстрація прав за № 14587530 від 13.12.2013р. на такий об'єкт не відповідає вимогам законодавства і підлягає скасуванню.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Строк звернення до адміністративного суду за своєю сутністю є аналогом строку позовної давності, який застосовується для цілей цивільного і господарського судочинства. Викладені норми ст.261 ЦК збігаються з нормою ч.2 ст.99 КАС України, яка визначає, що шестимісячний строк для звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В правовій позиції Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16 від 16.11.2016р. зазначено:

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно зі статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів, не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

З огляду на викладене і необхідністю захистити права позивача, як власника нерухомості, що ґрунтуються на судовому рішенні, суд вважає пропуск строку для звернення з даною адміністративною заявою поважним.

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду (ст.37 Закону).

Відповідно до ст. 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень (п.1 ч.2 ст.162 КАС).

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7 - 12, 14, 71, 86, 158-163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень Бачуріна Олексія Юрійовича і скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01).

Судові витрати в розмірі 640 грн. присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя Смолка І.О.