Справа № 826/20349/16
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 березня 2017 року № 826/20349/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищого господарського суду України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві

про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій Вищого господарського суду України щодо відмови йому в нарахуванні та виплаті вихідної допомоги у зв'язку з відставкою та про зобов'язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу вихідну допомогу у зв'язку з відставкою без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Ухвалою суду від 03 січня 2017 року відкрито провадження у справі, закінчене підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конституцію України, закони України «Про статус суддів», «Про судоустрій України», «Про оплату праці» та зазначає, що він набув право на відставку ще у 2003 році, а вихідна допомога є частиною матеріального і соціального забезпечення судді та є гарантією незалежності судді.

10 лютого 2017 року позивачем через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач проти позову заперечив з огляду на Конституцію України, закони України «Про статус суддів», «Про судоустрій і статус суддів» та вказує на втрату чинності нормативно-правового акту, на підставі якого позивач бажає отримати вихідну допомогу.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, надала письмові пояснення до суду, просила також розглядати справу без участі представника ГУ ДКС України в м. Києві.

В судовому засіданні 21.02.2017 року судом ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження на піставі ч. 6 ст. 128 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді, визначений відповідно до ст.131 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції до 28.03.2015р.), станом на 01.12.2015р. становить 23 роки 9 місяців 13 днів, що підтверджується розрахунком стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 01.12.2015р. №13-31/2288/15.

Так, з серпня 1978 року до травня 1979 року ОСОБА_1 працював на посаді в.о. народного судді Макарівського районного народного суду Київської області; з червня 1979 року до квітня 1983 року - народного судді Бородянського районного народного суду Київської області; з квітня 1983 року до грудня 1986 року - члена Київського обласного суду; з травня 2000 року до серпня 2001 року - судді господарського суду міста Києва; з вересня 2001 року до листопада 2005 року - судді Київського апеляційного господарського суду; з грудня 2005 року до листопада 2015 року - судді Вищого господарського суду України, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1

Право на відставку ОСОБА_1 набув у 2003 році, що підтверджується довідкою Вищого господарського суду України про стаж роботи судді, що дає право на відставку і одержання щомісячного грошового утримання станом на 01.12.2005р. (додаток №2 до наказу ВГСУ №940-к від 16.12.2005р.).

20.11.2014р. до Вищої ради юстиції надійшла заява судді Вищого господарського суду України Шаргало В.І. про відставку від 07.10.2014р.

Постановою Верховної Ради України від 12.11.2015р. №788-VIII позивач звільнений з посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Вищого господарського суду України від 26.11.2015р. №443-к позивач 30 листопада 2015 року звільнений з посади судді Вищого господарського суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

06.04.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого господарського суду України з заявою про виплату вихідної неоподатковуваної допомоги відповідно до Закону України «Про статус суддів».

Листом від 11.04.2016 року за № 01-23/1254/1313/16 Вищим господарським судом України відмовлено у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги, у зв'язку з тим, що Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виключена.

Вирішуючи спірні правовідносини сторін суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 120 Закону України від 07.07.2010 № 2453-УІ «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно зі статтею 111 цього Закону суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

За змістом частини п'ятої статті 126 Конституції України суддя у разі подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив.

Відповідно до частини третьої статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Згідно з п. 4 параграфу 2.1 розділу II Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 04.04.2010 № 791/0/15-10, який діяв до 30.07.2015, розгляд питання про відставку судді включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.

Пунктом 50 Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 30.07.2015 № 355/0/15-15 визначено, що підготовка до розгляду Радою питань, пов'язаних із звільненням суддів з посади з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України, здійснюється дисциплінарною секцією Ради, якщо інше не встановлено цим Регламентом.

Наведені правові норми вказують, що Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.

Подібну роль у цьому процесі відведено й Верховній Раді України, оскільки, згідно з положеннями ст. 216-1 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України «Про Регламент Верховної Ради України» від 10.02.2010 № 1861-VI керівництво Верховної Ради України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.

Таким чином, подання суддею заяви про відставку за наявності відповідного стажу на посаді судді вказує на реалізацію ним права на відставку.

Нормою частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI в редакції Закону від 14.03.2014 № 887-VII було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з тим, Законом України від 27.03.2014 № 1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (а саме пп. 1 пп 28 цього Закону), який набув чинності з 01.04.2014, виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів» Конституційним Судом України не приймалося.

Таким чином, чинна редакціяЗакону України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачає право судді, який вийшов у відставку на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Право на відставку позивачем реалізовано після набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», тобто в період, коли стаття 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, вже втратила свою чинність.

Відповідно до іншого чинного на момент подання до Вищої ради юстиції заяви про відставку та прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача законодавства, не визначено суб'єктивного права, як і не передбачено підстав, порядку реалізації, обов'язку відповідача щодо нарахування вихідної допомоги.

В силу ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 розтлумачено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, у даному випадку застосовуються норми Закону, які діють на час звернення позивача із заявою про відставку, а тому підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013, від 22.05.2008 № 10-рп/2008 та від 11.10.2005 № 8-рп/2005, як на підставу виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, вони, на думку суду, є необґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Так, відповідно до п. 3.2 рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19.11.2013 Конституційний Суд вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судом також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Враховуючи наведене, суд вважає, що та обставина, що позивач звернувся із заявою про відставку в 20.11.2014 року, є підставою для позбавлення ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги, оскільки право на відставку реалізовано ним після набрання чинності пп. 1 п. 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

Аналогічна правова позиція наведена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 24.10.2016 № К/800/28190/16, від 18.10.2016 № К/800/13400/16, від 01.07.2016 К/800/17638/16, від 07.06.2016 К/800/15136/16, від 30.06.2016 К/800/17330/16 та від 31.05.2016 К/800/14456/16, винесених за результатами розгляду аналогічних справ.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 69-71, 86, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Т.П. Балась