Справа № 336/1000/17
Суддя: Зарютін П. В.
Дата ухвалення: 2017-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

336/1000/17

2-а/336/119/17

14 березня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Чернишовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 04.07.2016 року для реалізації свого права на приватизацію заявник звернулась до відповідача із заявою щодо проведення приватизації квартири АДРЕСА_1.

Між тим, листом голови районної адміінстрації ЗМР по Шевченківському району від 20.09.2016 року у проведенні приватизації їй було відмовлено.

Підставою для відмови зазначена відсутність серед доданих до звернення про приватизацію документів - копії ордеру про надання житлової площі.

На теперішній час вищевказана квартира не приватизована, є коммунальною, перебуває у власності територіальної громади м. Запоріжжя.

Позивач вказує, що ордер не підлягає зберіганню у наймача квартири та є документом з обмеженим строком дії, який лише дає право на вселення у квартиру.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати неправомірною відмову районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 20.09.2016 року щодо приватизації квартири АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача здійснити необхідні дії по приватизації вказаної квартири позивачем.

В судове засідання сторонни не явилися, просили справу розглядати без їх участі.

В силу ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 6 Кодексу адміністративного судочиснтва України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів судом.

У відповідності до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права і інтересу. Способом захисту цивільних прав і інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дій, які порушують право, або іншим способом, який встановлений договором або законом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 4 липня 2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про оформлення у власність квартири АДРЕСА_1 (про приватизацію житла).

За результатами розгляду заяви позивача відповідач листом від 20.09.2016 року, повідомив, що згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, громадянином до органу приватизації подається копія ордера про надання жилої площі.

Враховуючи те, що документи надані не в повному обсязі (позивач ордер не надала), в оформлення права власності на квартиру за вказаною адресою, позивачу відмовлено.

За таких обставин, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Також судом встановлено, що 28.07.1982 року позивач була зареєстрована у спірній квартирі.

Відсутність документів на право вселення і проживання в спірній квартирі (кімнаті) не може бути поставлена в провину позивачці, на неї також не може бути покладений обов'язок щодо надання цих документів суду з огляду на те, що вони після вселення особи передаються у відповідну житлово-експлуатуючу організацію, яка і повинна забезпечити їх належне зберігання протягом визначеного строку.

Суд дійшов висновку, що за відсутністю інформації щодо отримання позивачкою ордеру на вселення у спірне житло, факт прописки (реєстрації) позивача в спірній квартирі, яка була проведена у відповідності до чинного на той час законодавства, і підтверджується належними доказами, свідчить про наявність у позивачки права користування спірною жилою площею.

Таким чином, враховуючи вказані обставини, у суду не виникає сумнівів з приводу правомірності проживання позивача в спірній квартирі.

За таких обставин суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку).

Статтею 15 Житлового кодексу Української РСР визначено, що до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить видання ордерів на жилі приміщення.

Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно Постанови ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 № 470 "Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР" (розділ IV, ст. 69 "Ордер на жиле приміщення"), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Статтями 70, 72 Постанови від 11.12.1984 № 470 визначено, що ордер вручається громадянинові, на ім'я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред'являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім'ї, включених до ордера.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 і 5 статті 2 цього Закону.

Статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду визначено", що не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Так як, спірне житло є квартирою в житловому будинку та не відноситься до житла, що не підлягає приватизації, а також враховуючи неможливість надання позивачем ордеру, який було втрачено через незалежні від неї обставини, то суд приходить до висновку про неправомірність відмови відповідача, оформленої листом від 20.09.2016 року.

За таких обставин, позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про зобов'язання відповідача здійснити необхідні дії по приватизації вказаної квартири та винести відповідне розпорядження задоволенню не підлягають, враховуючи наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо видачі розпоряджень про передачу у власність фізичним особам комунального нерухомого майна, є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, вищевказані позовні вимоги розцінюються судом саме як втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

В той же час, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, які свідчать про те, що рішення про відмову у видачі свідоцтва про право власності, є необгрунтованим, а також з метою забезпечення прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача.

При цьому, суд звертає увагу суб'єкта владних повноважень на неприпустимість відмови позивачу у видачі свідоцтва про право власності з тих самих підстав, які зазначені в рішенні, оформленому листом від 20.09.2016 року.

Частиною 2 ст. 9 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 9-12, 41, 99, 100, 158, 160-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати рішення районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про відмову ОСОБА_1 в оформленні права власності (приватизації) квартири за її заявою від 04.07.2016 року, оформлене листом від 20.09.2016 року за № 177/07-19.

Зобов'язати районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.07.2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.В. Зарютін

14.03.17