Справа № 264/6638/16-а
Суддя: Литвиненко Н. В.
Дата ухвалення: 2017-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 264/6638/16-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2017 р. м. Маріуполь

Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі судді Литвиненко Н. В. , при секретарі Сініловій Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року позивачка звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому вказав, що 19.11.2016 року посадовою особою відповідача був складений відносно неї протокол про адміністративне правопорушення за ст. 206 КУпАП та в той же день винесена постанова, якою її було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 206 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн. Згідно постанови від 19.11.2016 року позивачка, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, в порушення встановлених правил перебування іноземців в Україні, надала житло громадянину Узбекистану ОСОБА_3, який після закінчення відповідного терміну перебування з 28.09.2016 року ухиляється від виїзду з території України. Із даною постановою не згодна та вважає її неправомірною, оскільки вона винесена без врахування всіх обставин справи. Так, ОСОБА_3 дійсно проживав деякий час за адресою: АДРЕСА_1, де вона зареєстрована та проживає, однак особисто вона не надавала ОСОБА_3 дозволу на проживання в будинку, не отримувала з нього грошових коштів за надання житла та не укладала з ним договору про проживання, оскільки не є власницею даного домоволодіння, а лише користується його житловою площею. Власником вказаного будинку є її мати ОСОБА_4. Таким чином, посадовою особою відповідача при винесенні рішення щодо притягнення її до адміністративної відповідальності не був визначений круг осіб, які мають право володіння та розпорядження своїм майном, не з'ясований власник житла, а відповідно, вона не є суб'єктом правопорушення. Крім того, позивачка тривалий час перебуває на обліку в Міській психіатричній лікарні №7 м.Маріуполя з приводу хронічного нервово-психічного розладу, а тому відповідно до ст. 20 КУпАП вона, як особа, яка не може усвідомлювати свої дії та керувати ними хронічного психічного захворювання, не може бути піддана адміністративному стягненню. Просила визнати постанову ПН МДО №049820 від 19.11.2016 року, винесену заступником начальника Лівобержнього РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС в Донецькій області Комісарчук Є.Т. за ст. 206 КУпАП незаконною та її скасувати.

Позивачка в судовому засіданні обставини викладені в позові підтримала та пояснила, що вона мешкає з батьками чоловіком та дітьми в будинку АДРЕСА_1. Власником будинку є її мати ОСОБА_4 У вказаному домоволодінні зареєстровані її мати, батько та вона. Восени 2016 року її чоловік привів до будинку свого знайомого ОСОБА_3 та повідомив, що він деякий час поживе в них вдома. Дозволу на проживання ОСОБА_3 він в неї не питав та вона також не узгоджувала його проживання з матір'ю. ОСОБА_3 в них тільки ночував 3-4 рази на тиждень. В листопаді міграційна служба затримала ОСОБА_3 та посадова особа відповідача склала відносно неї протокол про адміністративне правопорушення за ст. 206 КУпАП й винесла постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності, якою на неї накладено штраф в сумі 5100 грн. Оскільки вона перебуває на обліку в Міській психіатричній лікарні №7 м.Маріуполя з приводу хронічного нервово-психічного розладу, в день складання протоколу та постанови не розуміла того, що відбувається та не могла усвідомлювати свої дії. Письмові пояснення з приводу правопорушення вона надавала, але при цьому погано себе почувала. Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення вона не повідомила міграційну службу про те, що перебуває на обліку у психіатра. Оскільки вона не є власницею будинку та не страждає хронічною психічною хворобою, вважає, що постанова про притягнення її до адміністративної відповідальності є незаконною, а тому підлягає скасуванню.

Представник відповідача ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що 19.11.2016 року під час проведення заходів в рамках спільної операції «Мігрант» в м.Маріуполі було виявлено, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_3 незаконно перебував на території України та проживав у позивачки по АДРЕСА_1, яка була зареєстрована у даному домоволодінні та фактично в ньому проживала. В своїх поясненням ОСОБА_3 пояснив, що проживав у вказаному будинку за пропозицією знайомого ОСОБА_7. Перевіркою було встановлено, що ОСОБА_3 в'їхав н територію України 07.06.2016 року через пункт пропуску для повітряного сполучення «Бориспіль - D». Решта відтисків Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону у паспорті ОСОБА_3 містить ознаки підробки за фактом чого було порушено кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України. Термін перебування ОСОБА_3 на території України закінчився 05.09.2016 року та у подальшому останній ухилився від виїзду з України після закінчення терміну перебування. Таким чином, позивачка, яка зареєстрована та фактично проживає по АДРЕСА_1 фактично надала іноземцю житло, що є адміністративним правопорушенням, передбаченим ст. 206 КУпАП, в зв'язку з чим, відносно ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 206 КУпАП та винесена постанова, якою накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 5100 грн. Під час складання протоколу та винесення постанови позивачка повністю визнавала свою вину та жодних скарг від неї з приводу поганого самопочуття, а також інформації про те, що вона перебуває на обліку в психіатричній лікарні не надходило. Для наявності складу адміністративного правопорушення достатньо самого факту надання житла. Законодавець не оговорює надання житла умовами наявності власності на це житло, укладанням будь-яких договорів та отримання грошової винагороди за це.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до постанови ПН МДО №049820 від 19.11.2016 року, винесеної заступником начальника Лівобержнього РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС в Донецькій області Комісарчук Є.Т. відносно ОСОБА_1 за ст. 206 КУпАП, 19.11.2016 року ОСОБА_1, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, в порушення встановлених правил перебування іноземців в Україні, надала житло громадянину Узбекистану ОСОБА_3, який після закінчення відповідного терміну перебування з 28.09.2016 року ухиляється від виїзду з території України. Своїми діями ОСОБА_1 порушила п.2 ст. 17 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п.2ст.2 Постанови КМУ №150_2012.

Вказаною постановою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 206 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн.

Вирішуючи питання по суті заявлених позовних вимог, суд виходив з такого.

Відповідно до ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративне правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Згідно ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За ст. 288 КУпАП, постанову посадової особи органу внутрішніх справ у справах про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено, зокрема, в районний суд у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України з особливостями, визначеними КУпАП.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних повноважень.

Аналізуючи ці норми законодавства, суд вважає, що порушення вимог закону щодо порядку і підстав притягнення особи до відповідальності за адміністративне правопорушення посадовими особами органів внутрішніх справ, які зобов'язані діяти виключно в межах і в порядку, визначених законом, є підставою для захисту прав фізичних осіб, одним із способів якого є скасування рішення у відношенні цієї особи, прийнятого всупереч вимогам закону.

Діючим законодавством про адміністративні правопорушення передбачена певна процедура притягнення особи до адміністративної відповідальності, порушення якої, на думку суду, є підставою для скасування рішення уповноваженого органу, прийнятого із порушенням цієї процедури.

Відповідно до ст. 1 ч.1 п. 20 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» приймаюча сторона - зареєстровані в установленому законом порядку українські підприємства, установи та організації, представництва (філії) іноземних підприємств, установ, організацій, представництва міжнародних організацій, а також фізичні особи (громадяни України, іноземці та особи без громадянства), які постійно проживають або тимчасово перебувають на території України у зв'язку з навчанням, стажуванням, роботою, або на інших законних підставах, та запрошують чи приймають іноземців та осіб без громадянства.

Згідно із ч.1, ч.3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 2 ст. 17 Закону передбачено, що документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Позивачка вказує, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_3 дійсно деякий час проживав в будинку АДРЕСА_1, однак вона не є власником даного домоволодіння, лише зареєстрована в ньому та фактично проживає, а тому при складанні протоколу про адміністративне правопорушення та винесенні постанови не був встановлений належний суб'єкт правопорушення - власник будинку.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що власником будинку АДРЕСА_1 є мати позивачки - ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2003 року. Згідно із копією паспорту позивачки остання зареєстрована в будинку АДРЕСА_1.

Статтею 206 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за надання громадянами іноземцям та особам без громадянства житла, транспортних засобів, сприяння їх незаконній реєстрації, оформленню документів на проживання чи навчання, прийняттю на роботу, а також надання інших послуг на порушення встановлених правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні і правил транзитного проїзду їх через територію України, якщо ці дії безпосередньо не пов'язані із незаконним переправленням осіб через державний кордон України.

Разом з цим, суб'єктом адміністративного проступку, передбаченого ст. 206 КУпАП є фізичні осудні особи, що досягли 16- річного віку. Суб'єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Таким чином, законодавством не оговорено надання житла умовами наявності власності на це житло, достатньо самого факту надання житла та позивачкою визнано, що ОСОБА_3 проживав в будинку АДРЕСА_1. Позивачка заперечень з приводу його проживання не висловлювала та не повідомляла про це відповідні органи, в зв'язку з чим, доводи ОСОБА_1 про неможливість її притягнення до адміністративної відповідальності не відповідають обставинам справи.

Також посилання ОСОБА_1 про те, що на час складання протоколу про адміністративне правопорушення та винесення постанови вона знаходилась у стані неосудності, а тому не може бути піддана адміністративній відповідальності також спростовуються зібраними по справі доказами.

Відповідно до довідок, виданих 22.11.2016 року та 15.02.2017 року КЛПУ «Міська психіатрична лікарня №7 м.Маріуполя», ОСОБА_1 з 27.07.2016 року перебуває на обліку у лікаря-психіатра з приводу хронічного психічного захворювання, лікувалась стаціонарно з 29.05.2016 року по 27.07.2016 року.

Відповідно до ст. 20 КУпАП не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.

Осудність - це психічний стан людини, який передбачає, що під час вчинення злочину людина може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. В Україні Діє презумпція психічного здоров'я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених законодавством.

Психічні розлади - це розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті; тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати навколишню дійсність, свій психічний стан і поведінку. Отже, психічнохворий (душевнохворий) - людина, яка страждає від психічного розладу. Це узагальнена назва розладів психічної діяльності людини; вона й з'ясовується у законодавстві як медико-біологічний критерій неосудності.

В судовому засідання встановлено та не заперечується самою позивачкою, що під час винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не повідомляла, що перебуває на обліку у лікаря-психіатра та не надавала відповідних документів.

Надані ОСОБА_1 довідки КЛПУ «Міська психіатрична лікарня №7 м.Маріуполя» свідчать про те, що остання знаходиться на обліку у лікаря-психіатра, але не підтверджують факту перебування позивачки на момент розгляду справи у стані неосудності. З даних довідок не вбачається, що позивачка 19.11.2016 року під час перевірки не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В судовому засіданні представником відповідача в повній мірі доведено правомірність винесення постанови ПН МДО №049820 від 19.11.2016 року по справі про адміністративне правопорушення.

Враховуючи викладене, підстав для визнання неправомірною та скасування постанови серії ПН МДО №049820 від 19.11.2016 року по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 17, 18, 41, 70, 71, 159, 162, 163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, відмовити.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного адміністративного суду України через Іллічівський районний суд м. Маріуполя з одночасним надсиланням її копії особою, що її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Н. В. Литвиненко