Справа № 628/4394/16-а
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 р. Справа № 628/4394/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Мельнікової Л.В. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Дорошенко Д.О.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду у м.Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на постанову Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 30.12.2016р. по справі №628/4394/16-а

за позовом ОСОБА_3

до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області

про визнання неправомірними рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду із адміністративним позовом до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, в якому просив:

- визнати неправомірними дії Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ;

- зобов'язати Куп'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити призначення пенсії за вислугою років з 13.12.2016 з розрахунку 90 відсотків від середнього розміру щомісячної заробітної плати згідно з довідкою прокуратури Харківської області про заробітну плату від 05.12.2016 №18-778, без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-111;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківській області витрати із сплати судового збору за подання позову в сумі 551 грн. 20 коп.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 13.12.2016 року він звернувся до відповідача з належним пакетом документів за призначенням пенсії за вислугою років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 (далі Закон України №1789-ХІІ). Рішенням комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій в Куп'янському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду від 15.12.2016 у призначенні пенсії відмовлено. Відмову відповідач мотивував тим, що відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» №578-VIII Закон України «Про прокуратуру», затверджений постановою Верховної Ради №1790-ХІІ від 05.11.1991, втратив чинність. Закон України «Про прокуратуру» №578-VIII від 02.07.2015 набрав чинності 15.07.2015. Підстави для призначення пенсії за вислугу років згідно з Законом України «Про прокуратуру», затвердженого постановою Верховної Ради №1790-ХІІ від 05.11.1991, відсутні. Також зазначено, що наявний стаж роботи за вислугу років складає 21 рік 10 місяців 16 днів, в тому числі стаж роботи на посадах прокурорів на дату звернення (з 26.06.1998 по 13.12.2016) складає 18 років 5 місяців 19 днів, що недостатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» №578-VIII від 02.07.2015 ( 23 роки незалежно від віку). Не погодившись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вказує, що з 01.09.1992 по 30.06.1997 він навчався у Національній юридичній академії України імені ОСОБА_4 та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста. З 27.06.1997 його було призначено на посаду помічника прокурора-стажиста Куп'янської транспортної прокуратури і з цього часу займав прокурорські посади, визначені відповідно до ст. 56 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991. Свою професійну діяльність в органах прокуратури області позивач продовжував на різних прокурорських посадах, оскільки, у відповідності нормами статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 26.07.2001) був впевнений в тому, що матиме право на пільгову пенсію за вислугою років при наявності 20 - річного стажу роботи, до якого буде зараховуватися стаж роботи в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах не менше 10 років та половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах. Крім того, розмір пенсії буде становити 90 відсотків від розміру місячної заробітної плати. Щодо застосування у часі Закону України №1789-ХІІ, позивач зазначає, що у Висновках Верховного Суду України про правильне застосування положень статті 50-1 Закону України №1789-XII зазначено, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Постановою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 30.12.2016 року адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ.

Зобов'язано Куп'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити призначення позивачу пенсії за вислугою років з 13.12.2016 з розрахунку 90 відсотків від середнього розміру щомісячної заробітної плати згідно з довідкою прокуратури Харківської області про заробітну плату від 05.12.2016 №18-778, без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-111.

Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківській області понесені витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 551 грн. 20 коп.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 30.12.2016 року та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що оскільки позивач звернувся з заявою про призначення пенсії в період дії Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014, то саме норми цього Закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Крім того на час втрати чинності ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ, також передбачалося, що прокурори і слідчі мали право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 по 30 вересня 2017 - 23 роки, у тому числі стажу на посадах прокурорів не менше 13 років. Таким чином, враховуючи, що станом на час звернення із заявою про призначення пенсії позивач не мав встановлену законом вислугу років, то відповідач правомірно відмовив у призначенні пенсії.

Позивач надав письмові заперечення, в яких посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити його без змін рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що 13.12.2016 року позивач звернувся до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ.

Рішенням комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії в Куп'янському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області за № 108 від 15.12.2016 позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв'язку з тим, що Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 втратив чинність, а підстави для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 02.07.2015 відсутні, оскільки стаж роботи за вислугу років складає 21рік 10 місяців 16 днів, в т.ч. на посадах прокурора 18 років 5 місяців 19 днів, а необхідно 23 роки.

Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача на призначення пенсії за вислугою років з 13.12.2016 з розрахунку 90 відсотків від середнього розміру щомісячної заробітної плати, оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції до внесення змін Законом №3668-VI, через те, що внесеними вказаним Законом №3668-VI, а також Законами України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014р. № 76-VIII та «;Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VIII змінами, в порушення ст. 22 Конституції України було звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

На час звернення позивача за призначенням пенсії вступив в силу Закон України Про прокуратуру від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі Закон України 1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015 року. Статтею 86 цього Закону визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону № 1697-VII (в редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії), прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст.86 Закону України № 1697-VII).

Таким чином, для призначення пенсії за вислугу років, працівник органів прокуратури, звертаючись за призначенням пенсії в період з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року (як це мало місце у спірних відносинах) повинен мати на день звернення вислуги не менше, ніж 23 роки, при цьому стаж його роботи на посадах прокурорів повинен становити не менше 13 років.

Як встановлено частиною 6 статті 86 Закону України № 1697-VII, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Наведеній нормі ст.86 Закону України № 1697-VII кореспондують положення ч.6 ст.50-1 Закону №1789-ХІІ (чинного на час проходження позивачем служби в органах прокуратури), відповідно до яких до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Матеріалами справи підтверджено, що страховий стаж позивача на день звернення до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, тобто на 13.12.2016, складає 25 років 3 місяці 05 днів, стаж роботи за вислугу років складає 21 рік 10 місяців 16 днів, в т.ч. на посадах прокурора (з 26.06.1998 року по 13.12.2016 року) складає 18 років 5 місяців 19 днів.

Отже, загальна вислуга років позивача становить менше, ніж 23 роки, а відтак недостатня для призначення йому пенсії за вислугу років.

При цьому, положення статті 50-1 Закону України №1789-ХІІ, на який посилається позивач, в останній редакції кореспондують вищенаведеним нормам ст.86 Закону України № 1697-VII, оскільки також встановлюють вислугу 23 роки для осіб, які звернулись за пенсією з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року.

Таким чином, відповідачем вірно зазначено, що у позивача на день звернення відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років як відповідно до ст. 86 Закону України № 1697-VII (в редакції закону станом на час звернення із заявою про призначення пенсії), так і відповідно до ст. 50-1 Закону України № 1789-XII.

Крім того, слід відмітити, що згідно з підпунктом 1 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України № 1697-VII визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, Закон України №1789-ХІІ, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів.

Колегія суддів зазначає, що з заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач звернувся 13 грудня 2016 року, тобто в період, коли втратили чинність норми Закону № 1789-ХІІ, на підставі яких призначалися пенсії за вислугу років працівникам прокуратури.

Відповідно до ст.58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Даючи оцінку спірним відносинам у цій частині, необхідно виходити з позиції Конституційного Суду України наведеній у пункті 2 мотивувальної частини рішення у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-7/99, викладеної стосовно дії загально - правового принципу норми права у часі. Позиція Конституційного Суду України за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним, чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

На підставі викладеного, виходячи з вищенаведених висновків Конституційного Суду України, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач обґрунтовано розглянув заяву позивача на підставі діючих на час її розгляду положень закону, що регулює пенсійне забезпечення працівників прокуратури - ст. 86 Закону України № 1697-VII, в редакції закону від 14.10.2014 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача про необхідність застосування до спірних відносин Закону України Про прокуратуру в редакції 2001 року.

Колегія суддів відмічає, що на даний час норми ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, в частині підстав та порядку призначення пенсії втратили чинність, можуть враховуватись лише в частині вирішення питань про зарахування окремих періодів стажу до складу вислуги років (протягом яких діяли ці норми) та не можуть бути застосовані при вирішенні заяви позивача про призначення пенсії.

Крім того, згідно з п. 5 Перехідних положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213-VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України Про державну службу, Про прокуратуру, Про судоустрій і статус суддів, Про статус народного депутата України, Про Кабінет Міністрів України, Про судову експертизу, Про Національний банк України, Про службу в органах місцевого самоврядування, Про дипломатичну службу, Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Зазначені положення Закону України № 213-VIII були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та неконституційними (за виключенням положень, які обмежували призначення довічного грошового утримання відповідно до Закону України Про судоустрій та статус суддів) визнані не були.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо у справі за конституційними поданнями 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 58, 60 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 8, 9 частини першої статті 58 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" і підпункту 1 пункту 1 Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), в зв'язку з тим, що останнє не підлягає застосуванню у спірних відносинах, виходячи з наступного.

Так, у рішенні 5-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Тобто, Конституційний суд висловився щодо неможливості звуження пільг, компенсацій і гарантій, право на яке виникло у громадянина та якими громадянин вже користується.

В свою чергу, на час внесення до Закону України №1789-XII змін (в частині визначення права на пенсійне забезпечення за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років) та на час прийняття Закону України № 1697-VII (якій містить аналогічну норму) позивач не набув право на отримання пенсії за вислугу років. А відтак, не відбулося звуження змісту та обсягу його права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Відповідно до статті 22 Загальної Декларації прав людини, кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах "ОСОБА_1 та інші проти Італії", "Сухобоков проти Росії").

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_5 проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року щодо частин скарг заявниці стосовно невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року щодо нарахування та виплати заявниці пенсії у розмірі, встановленим статями 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обовязок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Цим же рішенням Європейського суду з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 р. N 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".

У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Цим Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу VІІ Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік від 23 грудня 2010 року № 2857-VІ з наступними змінами.

У іншому рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що …однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в цьому Рішенні вказано, що …суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26.12.2011 N 20-рп/2011).

З урахуванням встановлених обставин, наведених вище норм матеріального права та правових висновків Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України, у відповідача по справі були відсутні підстави для призначення позивачеві пенсії за вислугою років.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність обовязку сплачувати податок.

Натомість, відповідач, будучи субєктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність оскаржуваного рішення, яке є предметом оскарження позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку щодо наявності у позивача права на призначення пенсії за вислугою років з 13.12.2016 з розрахунку 90 відсотків від середнього розміру щомісячної заробітної плати згідно з довідкою прокуратури Харківської області про заробітну плату від 05.12.2016 №18-778, без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-111.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що постанова Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 30.12.2016р. по справі №628/4394/16-а не відповідає вимогам ст.159 КАС України, а тому відповідно до вимог ст. 202, ч.2 ст. 205 КАС України підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області задовольнити.

Постанову Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 30.12.2016р. по справі №628/4394/16-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання неправомірними рішення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_7 ОСОБА_8
Повний текст постанови виготовлений 06.03.2017 р.