Справа № 643/16312/16-а
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 р.Справа № 643/16312/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Сіренко О.І.

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Лісовицької О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Московського районного суду м. Харкова від 16.01.2017р. по справі № 643/16312/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова

про визнання рішення про відмову в проведенні перерахунку пенсії протиправним та зобов'язання провести перерахунок пенсії,

ВСТАНОВИЛА:

16 січня 2017 року постановою Московського районного суду м. Харкова відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про визнання рішення про відмову в проведенні перерахунку пенсії протиправним та зобов'язання провести перерахунок пенсії.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції прийнято постанову не у відповідності до норм чинного законодавства, а саме: ст.ст. 159, 161, 163 КАС України, ст.ст. 8, 21, 22, 46, 64 Конституції України, рішень Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 №10-рп/2008, 7-рп/2016 від 20.12.2016р. Апелянт вважає хибним посилання суду першої інстанції на п. 50 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 від 06.12.2016р. Зазначає, що судом першої інстанції проігноровано приписи Пленуму Верховного суду України, передбачені постановою № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», якими визначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, а тому суди мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно- правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Відповідач, у надісланих запереченнях на апеляційну скаргу просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова та отримує пенсію за вислугу років, призначену з 29.07.2014 року згідно Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 70% середнього заробітку.

Згідно постанови Московського районного суду м. Харкова по справі № 643/4147/16-а від 04.05.2016 року та ухвали Московського районного суду м. Харкова від 01.06.2016 року ОСОБА_1 проведено перерахунок призначеної пенсії за вислугу років з 01.01.2016 року, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 70% від середнього заробітку щомісячної (чинної) заробітної плати відповідної посади працівника прокуратури згідно довідки прокуратури Харківської області № 18-283 від 17.03.2016 року про заробітну плату.

05.12.2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про здійснення перерахунку призначеної пенсії за вислугу років на виконання постанови Московського районного суду м. Харкова від 04.05.2016 року, з урахуванням положень ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р., а також п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911 від 24.12.2015 року, яким передбачено, що визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються, починаючи з 01.01.2016 року.

15 лютого 2016 року Управлінням Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова повідомлено позивача, що перерахунок її пенсії на підставі вищезазначеної постанови суду І інстанції здійснено. Розмір пенсії від заробітної плати складає 14753, 75 грн. Проте пенсія позивачці нарахована в розмірі 10740 грн., оскільки застосовано обмеження максимальної виплати пенсії (а.с. 9-10).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на час призначення пенсії ОСОБА_1, а саме: з 29.07.2014 року ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» діяла в редакції Закону України від 27.03.2014 року № 1166-VII та передбачала, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 01.05.2014 року, що діяла на момент призначення пенсії позивачу) прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років. Пенсія призначається в розмірі 70 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

В частині 15 статті 50-1 зазначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що, враховуючи те, що постанова Московського районного суду м. Харкова по справі № 643/4147/16-а від 04.05.2016 року не містить зобов'язань щодо не застосування обмеження розміру пенсії, то Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, виконуючи вищезазначену постанову та нараховуючи позивачу пенсію з обмеженням максимальної виплати діяло в порядку, визначеним законом, що діяв на момент призначення ОСОБА_1 пенсії.

Доводи апеляційної скарги, щодо порушення відповідачем вимог ст. 22 Конституції України, колегія суддів вважає помилковими з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників вказано у рішенні Конституційного Суду України від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001, зокрема зазначено, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

Окрім цього, у азб. 5, 6, 10 п.2.1 рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 1-42/2011 щодо відповідності Конституції України (конституційності) певних положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» зазначено, що Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, враховує також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками.

Також, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджується з правовою позицією Європейського суду викладеною в справі за заявою «Великоди Валентини Ніканорівни проти України» №43331/12 від 03 червня 2014 року в якій суд прийшов до висновку, що положення Протоколу № 1 до Конвенції не встановлюють жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. Стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. "Вимога" може становити "майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню. З огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

Таким чином, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обгрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Московського районного суду м. Харкова від 16.01.2017р. по справі № 643/16312/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Сіренко О.І.
Судді Любчич Л.В. Спаскін О.А.
Повний текст ухвали виготовлений 13.03.2017 р.