Справа № 804/1208/16
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

804/1208/16

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

УХВАЛА

Суддя Вищого адміністративного суду України Бившева Л.І.,

розглянувши касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Дніпропетровську Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби (далі – СДПІ)

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року

у справі № 804/1208/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Дніпропетровську Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

СДПІ 26 грудня 2016 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року касаційна скарга залишена без руху, як така, що подана без дотримання вимог ч. 5 ст. 213 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: до касаційної скарги не додано документ про сплату судового збору, а клопотання про відстрочення сплати судового збору є необґрунтованим. Цією ж ухвалою зазначено, що обставини щодо вилучення СДПІ із мережі розпорядників бюджетних коштів із передачею таких повноважень Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби внаслідок реорганізації територіальних органів Державної фіскальної служби на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30 березня 2013 року № 247 згідно з наказом Державної фіскальної служби від 26 квітня 2016 року № 377 та наказом Міністерства фінансів України від 24 грудня 2012 року № 1407, що за твердженням СДПІ є об’єктивною причиною, через яку судовий збір не може бути сплачений при поданні касаційної скарги, не підтверджено відповідними доказами (довідка територіального органу ДКС тощо).

В межах строку, встановленого ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року, СДПІ, не сплативши судовий збір, заявило повторне клопотання про відстрочення сплати судового збору, обґрунтоване відсутністю фінансування видатків на сплату судового збору внаслідок вилучення СДПІ з мережі розпорядників коштів державного бюджету та перенесення всіх видатків на Офіс великих платників податків ДФС з 31 жовтня 2016 року, надаючи на підтвердження вказаних доводів копію витягу з Тимчасового розпису асигнувань Державного бюджету на 2017 рік.

Відповідно до пп. 3 пп. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-VIII (редакція діє з 01 вересня 2015 року), ставка судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду встановлена у розмірі 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Законом України «Про судовий збір» (в редакції Закону № 484-VIII) встановлено перелік осіб, які звільнені від сплати судового збору, серед яких органи Державної фіскальної служби відсутні (ст. 5 цього Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Кодексу адміністративного судочинства України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до сплати судових витрат чи звільнити від їх сплати повністю або частково, відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Водночас, суд звертає увагу на те, що податкові інспекції є державними органами, що здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, тобто суб'єктом, що реалізує свою владну компетенцію, а відсутність чи недостатність фінансування їх діяльності не може свідчити про наявність підстав для звільнення від сплати судового збору.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими.

Фінансування витрат на оплату судового збору для державних органів із державного бюджету передбачено за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні платежі», розмір яких щорічно затверджується відповідним кошторисом.

Після прийняття Закону про Державний бюджет України на поточний бюджетний період до затвердження в установлений законодавством термін бюджетного розпису на поточний рік в обов'язковому порядку складається тимчасовий розпис бюджету на відповідний період. Бюджетні установи складають на цей період тимчасові індивідуальні кошториси (з довідками про зміни до них у разі їх внесення).

В п. 45 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ (далі – Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228, зазначено, що під час складання на наступний рік розписів відповідних бюджетів, кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету та планів спеціального фонду, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів) і помісячних планів використання бюджетних коштів враховуються обсяги здійснених видатків і наданих кредитів з бюджету згідно з тимчасовими розписами відповідних бюджетів та тимчасовими кошторисами, тимчасовими планами використання бюджетних коштів і тимчасовими помісячними планами використання бюджетних коштів.

З врахуванням наведеного та беручи до уваги, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору, суддя-доповідач вважає, що обставини, пов’язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету та відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору суб’єктами владних повноважень, не є підставою для звільнення від такої сплати.

Таким чином, вимоги ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року на дату постановлення цієї ухвали СДПІ не виконані.

Відповідно до ч. 3 ст. 214 Кодексу адміністративного судочинства України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених ст. 213 цього Кодексу, застосовуються правила ст. 108 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 108 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Копія ухвали про повернення касаційної скарги або про відмову у відкритті касаційного провадження разом з доданими до скарги матеріалами направляються особі, яка подавала касаційну скаргу, а касаційна скарга залишається у суді касаційної інстанції (ч. 6 ст. 214 цього ж Кодексу).

Керуючись п. 1 ч. 3 ст. 108, ст. 160, частин 3, 6 ст. 214 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Дніпропетровську Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року у справі № 804/1208/16 повернути.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з доданими до скарги матеріалами направити Спеціалізованій державній податковій інспекції з обслуговування великих платників у місті Дніпропетровську Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби, а касаційну скаргу залишити у суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути переглянута Верховним Судом України в порядку та з підстав, визначених статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л.І. Бившева