Справа № 820/3170/16
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 р.Справа № 820/3170/16

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді Бартош Н.С.,

Суддів: Курило Л.В., Присяжнюк О.В.

при секретарі Дудка О.А.

за участю:

позивача ? ОСОБА_1

представника позивача ? ОСОБА_2

представника третьої особи ? ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2016р. по справі № 820/3170/16

за позовом ОСОБА_1

до Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Люботинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області

третя особа ОСОБА_4

про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: визнати протиправною та скасувати постанову ВДВС Люботинського міського управління юстиції Харківської області про відкриття виконавчого провадження № 41046590 від 10.02.2012 р.; визнати протиправною та скасувати постанову ВДВС Люботинського міського управління юстиції Харківської області про закінчення виконавчого провадження № 41046590 від 31.12.2013 р.; визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 42551142 Жовтневого відділу виконавчої служби ХМУЮ від 07.02.2014 р.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2016р. по справі № 820/3170/16 позовні вимоги задоволено.

Третя особа, ОСОБА_4, не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2016р. по справі № 820/3170/16 та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подала письмові заперечення на апеляційну скаргу, де наполягає на законності судового рішення та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачі письмові заперечення на апеляційну скаргу не подали.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї та заслухавши пояснення позивача, представників позивача та третьої особи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.08.2008 р. між ОСОБА_4 (позикодавець), ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (позичальники) укладений Договір позики, за умовами якого, позикодавець передає у власність позичальникам грошові кошти у розмірі 94575,00 грн. зі строком повернення боргу до 14.08.2009 р. у порядку, визначеному п. 1 Договору. Вказаним договором унормовано також суму неустойки у випадку порушення позичальниками строків сплати зобов'язань. (а.с. 58).

Внаслідок неналежного виконання позичальниками умов Договору, 13.07.2010 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. вчинений виконавчий напис про солідарне стягнення з позичальників - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 94575,00 грн., неустойку у розмірі 16620,00 грн., а загалом - 111195,00 грн. (а.с. 8).

Вказаний виконавчий напис пред'явлений до виконання до ВДВС Люботинського МУЮ Харківської області та 10.02.2012 р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 41046590 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 94575,00 грн., неустойку у розмірі 16620,00 грн., а загалом - 111195,00 грн. (а.с. 60).

ОСОБА_4 в особі свого представника 13.12.2013 р. звернувся до ВДВС Люботинського МУЮ Харківської області із заявою, у якій просив направити виконавчий документ по примусовому його виконанню за належністю до Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ для подальшого виконання, оскільки, в забезпечення належного виконання договору позики, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки. Іпотечне майно, в рахунок якого може бути здійснено стягнення, знаходиться на території, яку обслуговує Жовтневий ВДВС ХМУЮ (а.с. 61).

У зв'язку з цим, державним виконавцем ВДВС Люботинського МУЮ Харківської області 31.12.2013 р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та супровідним листом від 31.12.2013 р. за вих. № 1527 ВДВС Люботинського МУЮ Харківської області постанова від 31.12.2016 р. про закінчення виконавчого провадження № 41046590 разом з виконавчим документом направлена до Жовтневого ВДВС ХМУЮ.

Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ХМУЮ від 07.02.2014 р. відкрито виконавче провадження № 42551142 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 94575,00 грн., неустойку у розмірі 16620,00 грн., а загалом - 111195,00 грн., яка 07.02.2014 р. направлена на адресу боржника ОСОБА_1, як власниці іпотечного майна та ОСОБА_4 - стягувача.

Не погодившись із зазначеними вище постановами державних виконавців, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку про їх обґрунтованість.

Судовим розглядом встановлено, що предметом спору в межах даної справи є постанови державного виконавця ВДВС Люботинського МУЮ Харківської області про відкриття виконавчого провадження від 10.02.2012 р. та про закінчення виконавчого провадження від 31.12.2013 р. та постанова державного виконавця Жовтневого ВДВС ХМУЮ про відкриття виконавчого провадження від 07.02.2014 р.

Позовну заяву про оскарження вказаних вище постанов позивачем направлено до суду першої інстанції засобами поштового 03.06.2016 р., що підтверджується відбитком штемпеля на поштовому конверті.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Положеннями ст. 181 КАС України встановлені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Звертаючись до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами, позивач по справі зазначила, що відповідачами оспорювані нею постанови на її адресу не направлялися і про отримання цих постанов вона ніде не розписувалася. Також позивач зазначила, що про постанову Жовтневого ВДВС ХМУЮ про відкриття виконавчого провадження від 07.02.2014 р. їй стало відомо під час судових засідань по справі 640/18783/15-ц, яка слухається в Київському районному суді м. Харкова за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення процентів на користування коштами, інфляційного збільшення боргу, трьох процентів річних та неустойки.

При зверненні до суду першої інстанції позивач по справі також зазначила, що з ухвали Жовтневого районного суду від 25.11.2013 р. по справі 639/8362/13-ц вона довідалася про відмову представникам ОСОБА_4 продовжити строк на пред'явлення до виконання виконавчого напису приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Малахової Г.І. від 13.07.2010 р.

У зв'язку з цим, 27.04.2016 р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого ВДВС ХМУЮ із заявою, в якій просила ознайомити її з матеріалами справи виконавчого провадження.

Як зазначила ОСОБА_1 в поданій до суду першої інстанції уточненій позовній заяві, 10.05.2016 р. вона прийшла до Жовтневого ВДВС м. Харкова, де її проконсультував державний виконавець (з якого саме питання державний виконавець надавав позивачу консультацію, нею не зазначено) та запропонував надати до матеріалів виконавчого провадження вищезазначену ухвалу Жовтневого районного суду від 25.11.2013 р. по справі 639/8362/13-ц.

У зв'язку з цим, 10.05.2016 р. ОСОБА_1 подала до Жовтневого ВДВС ХМУЮ через канцелярію заяву, в якій просила залучити до матеріалів виконавчого провадження вищевказану ухвалу та повідомила що в м. Люботин вона ніколи не проживала та зареєстрована не була, у зв'язку з чим просила виконавчу службу прийняти рішення щодо відмови у відкритті виконавчого провадження.

На заяву ОСОБА_1, 24.05.2016 р. начальником Жовтневого ВДВС м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_8 надано відповідь, якою повідомлено, що підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження № 4255142 за заявою ОСОБА_1 відсутні.

На підставі наведених вище доводів, позивач зазначила, що остаточно вона дізналася, що вказане виконавче провадження існує, що постанова про відкриття виконавчого провадження існує та що виконавче провадження не підлягає закриттю саме з відповіді Жовтневого ВДВС м. Харкова від 24.05.2016 р.

З положень ст. 181 КАС України вбачається, що перебіг строку на звернення до суду по такій категорії справ пов'язується чинним законодавством не лише з моментом, коли особа фактично дізналася, зокрема, про прийняте державним виконавцем рішення, а й з моментом, коли вона повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Судовим розглядом встановлено, що у жовтні 2015 року ОСОБА_4 через адміністрацію СІЗО звернувся в Київський районний суд м. Харкова із позовом, зокрема, і до ОСОБА_1, в якому просив стягнути, в тому числі з ОСОБА_1 на його користь проценти за користування коштами, три проценти річних, інфляційне збільшення боргу, а також передбачену Договором позики від 14.08.2008 р. неустойку за прострочення виконання зобов'язань.

До вказаної позовної заяви ОСОБА_4, крім іншого, додав виконавчий напис нотаріуса від 13.07.2010 р., постанову про відкриття державним виконавцем ВДВС Люботинського МУЮ Харківської області виконавчого провадження № 41046590, заяву представника стягувача про направлення виконавчого провадження за належністю до Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ для подальшого виконання, постанову про відкриття головним державним виконавцем Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ виконавчого провадження № 42551142. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.02.2016 р. відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом. Наведені обставини підтверджується наданими позивачем до суду апеляційної інстанції копіями відповідних документів.

Судовим розглядом також встановлено, що примірник позовної заяви з доданими до неї вищевказаними письмовими матеріалами ОСОБА_1 отримала 02.03.2016 р. безпосередньо в приміщенні Київського районного суду м. Харкова, про що свідчить складена та підписана нею власноруч розписка, яка міститься в матеріалах зазначеної цивільної справи. На підтвердження вказаної обставини, до суду апеляційної інстанції надана копія відповідної розписки.

З наведеного вбачається, що вже 02.03.2016 р. позивач могла або повинна була дізнатися про існування оспорюваних нею в межах даної адміністративної справи постанов державних виконавців і саме з цієї дати необхідно обраховувати десятиденний строк, встановлений приписами ст. 181 КАС України на оскарження цих постанов.

Судовим розглядом встановлено, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2016 р. відмовлено в задоволенні клопотання представника третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду.

Вказане рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що позивач зазначала, що не отримувала жодних постанов про відкриття виконавчих проваджень № 41046590 та № 42551142 та дізналась про існування обставин, які стали підставою виникнення спірних правовідносин, тільки після отримання відповіді Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального Управління юстиції у Харківській області від 24.05.2016 р. про відсутність підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження № 42551142.

В силу приписів положень КАС України, ухвала про відмову у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду окремому оскарженню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 185 КАС України, ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від постанови суду повністю або частково у випадках, встановлених цим Кодексом. Заперечення на інші ухвали можуть бути викладені в апеляційній скарзі на постанову суду першої інстанції.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_4, зокрема вказав на те, що позивач пропустила строк на звернення до суду із вищевказаними позовними вимогами.

Колегія суддів зазначає, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Положеннями ст. 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права. Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Fгаnсе Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Також практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

В даному випадку обставини справи свідчать про те, позивач покинення була дізнатися про існування оспорюваних нею постанов державних виконавців ще 02.03.2016р.

З урахуванням наведеного, можливість своєчасного звернення до адміністративного суду з даним позовом залежала виключно від волевиявлення самого скаржника, тобто мала суб'єктивний характер, що свідчить про неповажність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Будь-яких інших доказів наявності об'єктивних причин, що перешкоджали своєчасно звернутися до суду з відповідним позовом про захист свого порушеного права, позивачем не повідомлено, а судом в ході апеляційного розгляду не встановлено.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

Колегія суддів зазначає, що позивач звернувся до суду першої інстанції за захистом порушеного права (з приводу оскарження постанов державних виконавців від 12.02.2012 р., 31.12.2013 р. та 07.02.2014 р.) лише 03.06.2016 р., хоча про порушення своїх прав міг і повинен був дізнатися ще 02.03.2016 р.

Положеннями п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи те, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2016р. по справі № 820/3170/16 прийнята з порушенням норм матеріального права, вона підлягає скасуванню, а позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 209, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2016р. по справі № 820/3170/16 - задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2016р. по справі № 820/3170/16 - скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Люботинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа ОСОБА_4, про визнання протиправними та скасування постанов ? залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий суддя (підпис)Бартош Н.С.
Судді(підпис) (підпис) Курило Л.В. Присяжнюк О.В.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 06.03.2017 року.