Справа № 206/7183/16-а (2-а/206/169/16)
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач - Білак С. В.
Головуючий у 1 інстанції - Сухоруков А.О.
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2017 рокусправа № 206/7183/16-а (2-а/206/169/16)
Приміщення суду за адресою: 49083, м. Дніпро, пр.Слобожанський, 29

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білак С.В., суддів: Шальєвої В.А. Олефіренко Н.А. , секретар судового засідання - Лащенко Р.В., з участю позивача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року у справі №206/7183/16-а (2-а/206/169/16) за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 33 від 14.12.2016 року (лист-відповідь № 8995/06/33 від 15.12.2016 року) про відмову у призначенні йому пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом України №3668-VI);

- зобов'язати відповідача зарахувати до 20-річного стажу, який дає право на пенсію за вислугою років половину строку навчання на юридичному факультеті Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова з 01.09.1993 року по 13.06.1998 року;

- зобов'язати відповідача призначити з 09 грудня 2016 року та виплачувати йому пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом України № 3668-VI) у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати вказаної у довідці, виданої прокуратурою Дніпропетровської області від 09.12.2016 року №18-44вих16, з наступним проведенням перерахунку його пенсії у зв'язку із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію;

- судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працює в органах прокуратури Дніпропетровської області з 14 вересня 1998 року по цей час. Вважаючи, що він набув право на призначення пенсії за вислугу років, 09 грудня 2016 року він звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року. Рішенням комісії з питань призначення та перерахунку пенсій Лівобережного обєднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську № 33 від 14.12.2016 року йому відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 року). Позивач вважає дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року протиправними та такими, що суттєво порушують його законні права і інтереси. У період його роботи в органах прокуратури ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI, далі Закон №3668-VI) передбачалось, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Свою професійну діяльність в органах прокуратури він розпочав та продовжував, будучи впевненим, що він матиме право на пенсію за вислугу років при наявності 20-річного стажу роботи, а також, що розмір пенсії у цьому випадку буде згідно з вимогами закону становити 90 відсотків від розміру місячної заробітної плати. На день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, його стаж роботи, який дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років складає 20 років 7 місяців 16 днів, у тому числі 18 років 2 місяці 26 днів - робота на посадах прокурорів та 2 роки 4 місяця 20 днів половина строку навчання на юридичному факультеті Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова. Вважає, що пенсія йому має бути призначена саме виходячи з приписів ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом №3668-VI) у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати, вказаної у довідці прокуратури Дніпропетровської області № 18-44вих16 від 09.12.2016 року.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру".

Зобов'язано відповідача зарахувати до 20-річного стажу, який дає позивачу право на пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру", половину строку навчання на юридичному факультеті Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова з 01.09.1993 року по 13.06.1998 року.

Зобов'язано відповідача призначити та виплачувати без обмеження її граничного розміру, позивачу пенсію за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" з 09 грудня 2016 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданій прокуратурою Дніпропетровської області від 09.12.2016 року за №18-44вих16.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1102,40 грн.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що на момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про внесення змін - відповідно до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VІІІ, п. 5 Прикінцевих положень якого визначено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу» «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та митного кодексів, Положення про помічника - консультанта народного депутата України, у зв'язку з цим, з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеним законом, не призначаються та не перераховуються.

Із набранням чинності Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697 (далі - Закон України від 14.10.2014 року №1697) втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789, крім деяких норм. Відповідно до статті 86 Закону України від 14.10.2014 року №1697 в редакції Закону України №76 від 28.12.2014 року прокурори і слідчі мали б право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жотвня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

На час підвищення посадових окладів працівникам прокуратури та на час звернення позивача до пенсійного органу за перерахунком пенсії на підставі ч.17 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789, зазначена норма втратила чинність.

Саме Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту, а наслідки внесення змін до законодавства, що врегульовували правовідносини, пов'язані з пенсійним забезпеченням державних службовців не відноситься до компетенції Управління.

Позивач в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працює в органах прокуратури з 14 вересня 1998 року і по теперішній час, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 (а.с.16-22).

09.12.2016 року позивач звернувся до Лівобережного Управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську з заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням комісії з питань призначення та перерахунку пенсій Лівобережного обєднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську (Індустріальний район) № 33 від 14.12.2016 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 року), оскільки стаж роботи позивача на посадах прокурорів становить 18 років 2 місяці 26 днів та є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років, що підтверджується листом від 15.12.2016 року № 8995/06/33 (а.с.23).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції до внесення змін Законом № 3668-VI, оскільки внесеними вказаним Законом України №3668-VI, а також Законами України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року № 76-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII змінами, на які посилається відповідач, на порушення ст.22 Конституції України було звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури.

З наведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 та 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом України №3668-VI) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

На підставі підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року, який набрав чинності з 15 липня 2015 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» 1789-ХІІ.

Отже на час, звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Діюче законодавство України не містить положень, які б дозволяли застосовувати нормативно-правові акти, які втратили чинність. Положення Закону України №1697-VII не визнані неконституційними.

Слід зазначити й те, що Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1697-VII від 14.10.2014 року не містять положення стосовно збереження за прокурорами, які були призначені на відповідну прокурорську посаду до набрання чинності цим Законом, права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло до дня набрання чинності Законом України № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом України № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Таким чином, станом на 09.12.2016 року, тобто на момент звернення позивача до органів Пенсійного фонду за призначенням пенсії за нормами Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, зазначений закон втратив чинність.

При цьому редакція статті ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом України №3668-VI), яку позивач просить застосувати для призначення йому пенсії, діяла до 01.10.2011 року.

Проте, до цієї дати (в період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ) позивач право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку не набув, оскільки на той час не мав передбаченого цим законом 20 річного стажу роботи.

З огляду на наведене, доводи позивача щодо застосування до спірних відносин положень ст.ст. 22, 58 Конституції України в частині не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, відсутності у законів зворотної дії у часі є безпідставними, оскільки право на призначення пенсії слід визначати за такими правилами, які були закріплені в законодавстві та були чинні на час виникнення у особи права на призначення пенсії.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність у позивача права на призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом України №3668-VI).

Слід зазначити й про відсутність підстав для задоволення позову в частині зарахування до стажу роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугою років половину строку навчання на юридичному факультеті Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова з 01.09.1993 року по 13.06.1998 року, оскільки розрахунок стажу проводиться відповідачем при вирішенні питання про призначення пенсії. Позивач не звертався до відповідача із окремою заявою про розрахунок його стажу та як наслідок відповідач не розглядав питання щодо розрахунку позивачу його трудового стажу.

Підсумовуючи викладене, судова колегія зазначає, що на теперішній час ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ втратила чинність та не може бути застосована до спірних правовідносин, а тому відповідач, приймаючи рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для вирішення справи, порушено норми матеріального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 160, 167, 184, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі - задовольнити.

Постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 р. у справі №206/7183/16-а (2-а/206/169/16) за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - скасувати.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 06 березня 2017 року, в повному обсязі постанова складена 13 березня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складання рішення відповідно до ст.160 КАС України - з дня складання рішення в повному обсязі.

Головуючий суддя С.В. Білак

Судді Н.А.Олефіренко

В.А.Шальєва