Справа № 591/6316/16-а
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 лютого 2017 р.Справа № 591/6316/16-а

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Дорошенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання ОСОБА_1 у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державна казначейська служба України в м. Суми про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -

В с т а н о в и л а:

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2016 року відмовлено в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії відповідача - Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради щодо виплати у 2016 році разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі меншому ніж передбачено ст. 13 ОСОБА_2 України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та про стягнення з відповідача щорічної разової грошової допомоги, як інваліду ІІІ групи, відповідно до ст. 13 ОСОБА_2 України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік у розмірі 7 мінімальних пенсій за віком, з урахуванням проведеної виплати в розмірі 2310 грн.

Судове рішення оскаржено ОСОБА_1 в апеляційному порядку.

Разом з апеляційної скаргою позивачем заявлено клопотання в порядку п. 5 ст. 9 КАС України про зупинення розгляду справи та звернення до Верховного Суду України у зв'язку з виникненням у позивача сумніву щодо не відповідності ОСОБА_2 України від 28.12.2014 року N 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» статті 22 Конституції України та ст.ст. 1, 2, 12 ОСОБА_2 України від 22.10.1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-ХІІ), для вирішення питання про його конституційність в Конституційному Суді України.

27.02.2017 року до Харківського апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання щодо зупинення розгляду справи і направлення справи до Верховного Суду України з метою порушити перед Конституційним Судом України питання:

- про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів, застосованих відповідачем;

- про необхідність у тлумаченні окремих статей і положень Конституції України;

- про вирішення спору відносно конституційності норм окремих статей законів України застосованих відповідачем.

В обґрунтування заявленого клопотання позивач, цитує ст. 129-1 Конституції України. Вказує, що за нормами ЦПК і КАС України суд в першу чергу застосовує нормативно-правовий акт який має вищу юридичну силу і насамперед суд застосовує: Практику Європейського суду з прав людини (норма ст.17 ОСОБА_2 України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод», Конституцію України. Станом на 21.02.2017 року, на його думку, не виконані судові рішення Верховного Суду України по справам: № 21-33а13 від 14.03.2013 року, № 21-6508а15 від 10.02.2016 року, які стосуються щорічної грошової допомоги ветеранам війни до 5 травня.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до ч. 5 ст. 13 ОСОБА_2 № 3551-ХІІ (зі змінами ОСОБА_2 № 367-ХIV від 25.12.1998 року доповнено ст.ст. 12,13,14,15,16), передбачено щорічно до 5 травня держава (в особі відповідача) повинна сплатити грошову допомогу інваліду війни 3-ї групи у розмірі 7 мінімальних пенсій за віком. ОСОБА_3 Міністрів України на свій не фаховий розсуд призначив її в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. В той же час, рішенням Конституційного суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року, зміну редакції ОСОБА_2 № 3551-XII визнав неконституційною і це рішення на сьогодні є чинним. Вказує, що Верховний Суд України 14.03.2013 року по справі № 21-33а13 чітко визначив, що правовідносини щодо виплати грошової допомоги ветеранам війни у 2009 році, а також розмір цієї виплати регулюються положеннями ОСОБА_2 № 3551-ХІІ, ч. 5 ст. 12 якого було передбачено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком. Верховний Суд України вважає, що застосування до цих правовідносин положень ОСОБА_2 від 26.12.2008 року № 835-VI «Про Державний бюджет на 2009 рік» та постанови ОСОБА_3 Міністрів України № 211 від 18.03.2009 року «Про розмірі разової грошової допомоги що виплачується в 2009 році відповідно до ОСОБА_2 № 3551-ХІІ, яка є підзаконним нормативним актом та суперечить ОСОБА_2 № 3551-ХІІ, є помилковим. Аналогічні висновки, як зазначає заявник, містяться в рішенні Верховного Суду України по справі № 21-6508а15 від 10.02.2016 року, які відповідно до ст. 244-2 КАС України є обов'язковим для виконання судами загальної юрисдикції та органами владних повноважень, але ця стаття КАС України порушена відповідачем, рішення суду не виконано, що є порушенням ст. 129-1 Конституції України і підпадає під дію ст. 382 КК України - навмисне не виконання рішення суду.

Зазначає, що відмовляючи в задоволенні його скарги відповідач посилається на підзаконний акт - постанову ОСОБА_3 Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року (яка є аналогічна постановам № 211 від 18.03.2009 року і № 102 від 16.04.2014 року), яка прийнята на підставі ОСОБА_2 N 79-VІІІ від 28.12.2014 року. У зв'язку з застосуванням відповідачем ОСОБА_2 № 79-VIII від 28.12.2014 року (при здійснені нарахування та виплати ветеранам війни грошової допомоги до 5 травня 2016 року) на думку заявника, не відповідає вимогам ст.22 Конституції України, тому, що звужує обсяг його існуючих прав, це по-перше. По-друге, з прийняттям Верховною ОСОБА_4 України ОСОБА_2 № 79-VІІІ від 28.12.2014 року та постанови ОСОБА_3 Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року, які застосував відповідач, порушені вимоги ст.ст. 1, 2 базового ОСОБА_2 № 3551-XII, не відповідає вимогам ст. 22 Конституції України. Посилається на положення ст. Закону № 3551, пілотне рішення ОСОБА_5 проти України.

У звязку з викладеним, та враховуючи, що п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійснення правосуддя» передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст. 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

Вважає, що із змісту його клопотання та пояснення, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідають в контексті його доводів окремі вищезгадані положення законів які були застосовані судом ОСОБА_2 України наведеним в клопотанні положенням Конституції України та, відповідно, з метою з'ясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм ОСОБА_2, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання його конституційних прав і свобод, просить суд звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень законів України які були застосовані судом та їх відповідності нормам Конституції України.

На думку заявника у суду виникає потреба у тлумаченні норм:

- ст. 129-1 Конституції України - щодо здійснення судом контролю за виконанням судового рішення по справі № 21-6508а15 від 10.02.2016 року;

- ст.124 Конституції України - щодо заборони привласнювати функції суду та делегування функцій суду (ця функція покладена на Конституційний Суд України) чи мав право суд делегувати свої функції Верховної ОСОБА_4, ОСОБА_3 Міністрів України, або відповідачу;

- ст.22 Конституції України - чи можливо при прийнятті Верховною ОСОБА_4 України (ОСОБА_2 №79-VIIІ від 28.12.2014 року), ОСОБА_3 Міністрів України (постанови № 141 від 02.03.2016 року) нових законів або внесенні змін до чинних законів чи допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Особи, які приймають участь у справі про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши клопотання, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що клопотання позивача задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Статтями 82, 84 ОСОБА_2 України від 16.10.1996 року № 422/96-ВР «Про Конституційний Суд України» визначено, що підставами для порушення питання про відкриття провадження у справі щодо відповідності норм чинного законодавства принципам і нормам Конституції України стосовно прав та свобод людини і громадянина є:

1) наявність спірних питань щодо конституційності прийнятих і оприлюднених у встановленому порядку законів, інших правових актів;

2) виникнення спірних питань щодо конституційності правових актів, виявлених у процесі загального судочинства;

3) виникнення спірних питань щодо конституційності правових актів, виявлених органами виконавчої влади у процесі їх застосування та Уповноваженим Верховної ОСОБА_4 України з прав людини у процесі його діяльності (ст. 82).

Предметом конституційного провадження у справах щодо конституційності норм законів, якими суперечливо регулюється порядок реалізації конституційних прав та свобод людини і громадянина, є вирішення спірних питань щодо конституційності норм двох чи більше законів або актів міжнародного права, визнаних обов'язковими на території України, що встановлюють різний порядок реалізації одних і тих самих конституційних прав та свобод, чим суттєво обмежуються можливості їх використання (ст. 84).

Статтею 156 КАС України визначено підстави та строки для обов'язкового зупинення провадження у справі та для випадків, коли суд має право зупинити провадження у справі, строки зупинення провадження та порядок поновлення зупиненого провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 156 КАС України, суд має право зупинити провадження у справі в разі наявності причин за обґрунтованим клопотанням сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - до терміну, встановленого судом.

За приписами ч. 5. ст. 9 КАС України, у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Наведена норма не є імперативною і покладає на суд обов'язок звернутися до Верховного Суду України для вирішення вищевказаного питання лише в разі виникнення сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону Конституції України.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст. 150 Конституції України може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції України законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції на будь-якій стадії розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що суттю звернення позивача ОСОБА_1 до суду є незгода з розміром, отриманої ним у квітні 2016 року щорічної разової грошової допомоги до 5 травня (ст. 13 № 3551-XII), розмір якої встановлений постановою ОСОБА_3 Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року.

ОСОБА_2 України від 28.12.2014 року N 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набув чинності 01.01.2015 року, розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 ОСОБА_2 України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених ОСОБА_3 Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності ОСОБА_2 України від 28.12.2014 року N 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», ОСОБА_3 Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня встановленого ст. 13 ОСОБА_2 України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03.1 0.1997 року у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014 року N 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» прийнятий пізніше ОСОБА_2 України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», то у даному випадку, підлягають застосуванню норми ОСОБА_2 України від 28.12.2014 року N 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин».

ОСОБА_3 Міністрів України на виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України прийнято постанову від 02.03.2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Підпунктом 1 пункту 1 зазначеної постанови ОСОБА_3 Міністрів України установлено, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої ОСОБА_2 України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент увязнення не виповнилось 14 років) вязням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: І групи 2975 гривень, ІІ групи 2600 гривень, ІІІ групи 2310 гривень.

Питання щодо наявності/відсутності у ОСОБА_3 Міністрів України права визначати розміри соціальних виплат було предметом розгляду Конституційного Суду України. Так, в Рішенні Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що повноваження ОСОБА_3 Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону повязані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. ОСОБА_3 Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Також, Конституційним Судом України встановлено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів ОСОБА_3 Міністрів України, виданих у межах його компетенції ‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Частиною 2 ст. 8 КАС України установлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Колегія суддів зауважує, що Європейський Суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежать від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Приходячи до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, що позивачем своє клопотання обґрунтовує наявністю судових рішень Верховного Суду України, Європейського Суду з прав людини, які встановлюють правові позиції з приводу інших правовідносин, що виникли між сторонами у даних справах. В клопотанні позивач не обґрунтовує, - у чому саме полягає його сумнів щодо відповідності ОСОБА_2 України від 28.12.2014 року N79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» Конституції України. Крім того, в клопотанні не наведено підстав, які б спростували правові висновки, викладені Конституційним Судом України в рішенні від 25.01.2012 року № 3-рп/2012, та в вищезазначених рішеннях Європейського Суду з прав людини.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги положення діючого законодавства, виходячи зі змісту фактичних обставин справи та зумовленого ними застосування норм процесуального, права колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотань позивача.

Керуючись ст.ст. 9, 41 ч. 1, 156, 160, 167, 205, 206, 211 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї може бути включено до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_7 ОСОБА_8

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 06 березня 2017 року.