Справа № 815/90/17
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2017-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/90/17
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2017 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Бутенка А.В., суддів Гусева О.Г., Харченко Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Командування сухопутних військ Збройних сил України в особі командувача генерал-полковника Воробйова Геннадія Петровича, командування військової частини НОМЕР_1 про визнання контракту розірваним та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень до позову, просить суд визнати протиправними дії відповідачів, Командування сухопутних військ Збройних сил України та командування військової частини НОМЕР_1 польова пошта В-0095, пов`язані з невиконанням умов контракту про проходження військової служби, укладеного 18.11.2013 року, як такого строк дії якого закінчився 18.11.2016 року, неприйняттям командуванням військової частини рапортів про звільнення з лав Збройних сил України; зобов`язати відповідачів виконати умови контракту про проходження військової служби і здійснити звільнення позивача на підставі закінчення строку дії контракту та провести пов`язані з цим розрахунки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно контракту, підписаного ним 30.10.2013 року та Командувачем сухопутних військ Збройних сил України генерал-полковником ОСОБА_2 18.11.2013 р., позивач є військовослужбовцем Збройних сил України. Контракт укладений на три роки. Строк дії контракту на думку позивача закінчився 30.10.2016 року. Позивач не надавав згоду на продовження дії контракту, який не був продовжений. Починаючи з червня 2016 року, після переведення до іншої військової частини, позивач неодноразово усно та письмово шляхом подання рапортів про звільнення з лав Збройних сил України звертався до командирів, але такі звернення залишались поза увагою. Востаннє звернувся із рапортом про звільнення 12.11.2016 року, але цей рапорт був знищений командиром без належного реагування. 14 та 15.112016 року позивач направив відповідні рапорти поштою з квитанцією та описом вкладення, вважаючи, що строк дії контракту закінчився, тому вважає дії командування по утриманню на військовій службі протиправними та просить зобов`язати відповідачів провести його звільнення та відповідні розрахунки.

До суду з`явилися позивач та його представник, які позовні вимоги із викладених вище підстав підтримали у повному обсязі та просили задовольнити позов.

Відповідач проти позову заперечував та зазначив, що не заперечує проти закінчення строку контракту позивача у листопаді 2016 року, однак пов`язує його продовження та неможливість звільнення позивача з настанням в державі особливого періоду, який починається з моменту проведення мобілізації. Дію контракту позивача понад встановлений 3-х річний строк продовжується у зв`язку з настанням особливого періоду на підставі п. 2 ч. 9 обов`язок. Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 18.03.2014 року оголошено часткову мобілізацію, і, відповідно, настав особливий період, який, настає з моменту оголошення мобілізації. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. На даний час, жодних рішень про демобілізацію військовослужбовців за контрактом Президентом України не приймалося.

Представник Командування сухопутних військ Збройних сил України до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань не надходило.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, тому суд ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження.

За результатами розгляду документів і матеріалів поданих сторонами, пояснень позивача, представників відповідачів, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 18.11.2013 року між ОСОБА_1 та Командуванням сухопутних військ Збройних сил України в особі командувача генерал-полковника ОСОБА_2 , укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на три роки.

Згідно з наказом Командувача сухопутних військ Збройних сил України від 18.11.2016 року № 212-пм, позивачу присвоєно військове звання «солдат» та призначено на посаду водія відділення централізованого підвозу складу ракетного палива. Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 26.11.2013 року № 212 позивача зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення. 27.11.2013 року видано військовий квиток.

Наказом командира в/ч польова пошта НОМЕР_3 від 10.11.2016 року № 239 позивач, за його згодою, зарахований до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, на посаду кулеметника, як такий, що прибув з в/ч НОМЕР_4 .

14.11.2016 року позивач звернувся до командира військової частини (польова пошта НОМЕР_3 ) із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби, оскільки контракт закінчує свою дію та продовжувати його позивач немає наміру(а.с.24), який направив поштою на адресу військової частини з описом вкладення та повідомленням про вручення (а.с.25).

02.12.2016 року позивач також звернувся до командира військової частини (польова пошта НОМЕР_3 ) із рапортом про звільнення з військової служби та просив виплатити грошову компенсацію за невикористану частину чергової відпустки, який направив поштою на адресу військової частини з описом вкладення та повідомленням про вручення (а.с.228-29).

На зазначені рапорти відповіді не отримав.

Згідно з наказом в/ч польова пошта В-0095 від 16.01.2017 року № 11, позивача, який самовільно залишив частину 14.11.2016 року, серед інших, увільнено від займаної посади, виключено з усіх видів забезпечення та зараховано у розпорядження командира військової частини.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби, визначаються Законом України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ), іншими нормативним актами, в тому числі, Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, яким затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 р. № 170 (далі - Інструкція про проходження військової служби).

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

При цьому загальні умови укладення контракту на проходження військової служби встановлені у статті 19 Закону № 2232-ХІІ, із змінами, внесеними згідно із Законами України від 05.03.2009 р. N 1073-VI, від 12.08.2014 р. N 1634-VII, відповідно до якої військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.

Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

За правилами, викладеними у пунктах 24, 25, 26, 27, 28 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153/2008, новий контракт про проходження військової служби набирає чинності з дня, наступного за днем закінчення строку дії попереднього контракту, за винятком військовослужбовців, у яких дія контракту про проходження військової служби продовжена в особливий період.

Контракт укладається у двох примірниках, підписується сторонами контракту. Підпис посадової особи скріплюється відповідною гербовою печаткою.

Один примірник контракту зберігається в особовій справі військовослужбовця, другий - у військовослужбовця.

Контракт про проходження військової служби є підставою для видання відповідного наказу по особовому складу про зарахування особи до списків особового складу Збройних Сил України та призначення її на відповідну посаду чи продовження військової служби.

Військовослужбовці укладають новий контракт про проходження військової служби в разі, зокрема, закінчення строку дії попереднього контракту про проходження військової служби.

У випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 27 цього Положення, новий контракт про проходження військової служби укладається не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії чинного контракту.

Відповідно до п. 6 Положення, початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно п.12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Указом в.о. Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», оголошено та розпочато часткову мобілізацію у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в АРК.

За пунктом «б» частини 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення зі служби проводиться, серед іншого, військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Згідно із пунктом «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

При цьому у відповідності до пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції від 18.03.2015 р.) у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом 2 частини 3 цієї статті та частиною 8 статті 26 цього Закону.

Також відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року, у разі оголошення мобілізації усі військовослужбовці, які перебувають на військовій службі в Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають.

Згідно з абз.11 ст.1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до абз. 2 ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції від 20.05.2014 р.), на час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

На підставі аналізу вищенаведених норм права суд дійшов висновку про те, що закінчення дії строку контракту є підставою для його розірвання у тому випадку, якщо не було виявлено бажання військовослужбовця укласти новий контракт, при цьому в односторонньому порядку продовження дії строку контракту на проходження військової служби понад встановлений контрактом строк можливо лише виключно у разі настання особливого періоду.

Положеннями пунктів 1-3 частини 8 статті 26 Закону №2232-XII визначено обставини звільнення військовослужбовців, зокрема, під час особливого періоду, під час воєнного стану та після прийняття рішення про демобілізацію.

Частиною 9 ст. 23 Закону №2232-XII передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки: у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до термінів, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною 8 статті 26 цього Закону.

Відповідно до п. 35 цього ж Положення контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення):

1) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених пунктами «а», «б», «в», «г», «е», «є», «ж», «и», «і», «ї», «й» та «л» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

2) за рішенням військовослужбовця за наявності підстав, передбачених пунктами «а», «б», «в», «д», «з» та «к» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно абз. 4 п. 195 Положення № 1153/2008 військовослужбовці строкової військової служби, які вислужили встановлені строки, у разі потреби за рішенням Президента України можуть бути затримані на військовій службі на строк до шести місяців або у разі настання особливого періоду продовжують проходити військову службу понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Щодо тверджень позивача про те, що укладений контракт не має відношення до особливого періоду, оскільки укладався раніше, суд зазначає, що протягом 2014-2015 років Президентом України неодноразово видавались Укази про часткову мобілізацію, останній 14 січня 2015 року № 15 (затверджено Законом України від 15 січня 2015 року № 113 VIII).

Хоча Законом №3543-XII не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас ним передбачено такий захід як демобілізація, що визначається як комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативнорятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, особливий період настає, зокрема, з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 11 Закону № 3543-XII, рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України, однак станом на момент звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби таке рішення Президентом України не приймалось.

Отже, особливий період тривав на час виникнення спірних у цій справі правовідносин.

За приписами частини 9 статті 23 Закону №2232-XII у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Таким чином, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії та закінчення особливого періоду, а вказує, що з моменту його настання діє особливий порядок продовження контракту військовослужбовців.

Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту позивача, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги згаданої вище правової норми Закону №2232-XII, тобто дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

Також, суд враховує, що продовження дії контракту у випадку, встановленому ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», не потребує внесення додаткових змін до контракту.

Разом з тим, згідно з п. 12 Положення, продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби понад встановлені строки до термінів, визначених частиною 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (абзац третій пункту 12 у редакції Указу Президента України від 14.07.2015 р. N 417/2015).

Отже, продовження дії контрактів про проходження військової служби від 13.10.2011 року та від 14.10.2011 року передбачало обов`язкову умову оформлення вказаних обставин письмовим наказом. Однак, відповідачем такого наказу суду не надано, тобто контракт не продовжений, про відсутність такого наказу також зазначено позивачем.

Як визначено в п. 4 контракту, сторони зобов`язуються не пізніше як за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, визначених нормативно-правовими актами. Позивач вказує, що неодноразово усно та письмово шляхом подання рапортів про звільнення звертався до командирів, та ними не вжито жодних заходів, спрямованих на розгляд його рапортів.

Таким чином, волевиявлення позивача про небажання продовжити військову службу у складі Збройних Сил України, про що було повідомлено відповідача рапортами від 14.11.2016 року, 02.12.2016 року, за умови закінчення строку дії контракту від 18.10.2013 року, відсутності наказу на продовження строку його дії, є підставою для припинення військової служби за вказаним контрактом, на підставі пункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги належить частково задовольнити.

У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які є у справі, з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виходячи за межи позовних вимог, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Командування сухопутних військ Збройних сил України командування військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_5 належить задовольнити частково.

Згідно з ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 ст. 94 КАС України передбачено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачем було сплачено 1102,40 грн. за дві немайнові вимоги, по 551,20 грн. за кожну немайнову вимогу.

Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_5 судовий збір у розмірі по 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 128, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Командування сухопутних військ Збройних сил України, командування військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_5 задовольнити частково.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_3 звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту та провести пов`язані з цим розрахунки.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_6 ) з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_5 судовий збір у розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 20 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя А.В. Бутенко

Суддя О.Г. Гусев

Суддя Ю.В. Харченко