Справа № 826/15235/16
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

06 березня 2017 року № 826/15235/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П. при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Служби безпеки України

третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору Державна казначейська служба України

про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії

за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Служби безпеки України (далі СБУ, відповідач), в якому просив суд (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 09.02.2017 року):

визнати протиправними дії несвоєчасної виплати позивачу грошового забезпечення в сумі 28 376,52 грн.;

зобов`язати Службу безпеки України виплатити позивачу суму несплаченого грошового забезпечення в розмірі 3 714,52 грн.;

зобов`язати відповідача виплатити компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в сумі 85 963,80 грн.;

зобов`язати виплатити грошову компенсацію предметів речового майна у розмірі 4500 грн.;

стягнути з Служби безпеки України на користь позивача відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 15 000 грн.

Ухвалою суду від 03 жовтня 2016 року відкрито провадження у справі, а ухвалою суду від 20.10.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державну казначейську службу України, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що після звільнення ОСОБА_1 відповідач несвоєчасно виплатив на його користь та не в повному обсязі суму одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, не виплатив суму компенсації предметів речового майна, а тому посилаючись на Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", норми Кодексу законів про працю, позивач просить здійснити усі належні йому виплати, компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, а також відшкодувати моральну шкоду.

Під час судового розгляду в судових засіданнях позивач та його представники підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, надали суду письмові заперечення з доказами на підтвердження викладених у них обставин.

Представником третьої особи 23.02.2017 року до суду надано письмові пояснення, які просив врахувати при розгляді справи, а судові засідання проводити без участі представника Державної казначейської служби України.

В судовому засіданні 06.03.2017 року судом проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 18.03.2014 прийнятий на військову службу за контрактом в органи Служби безпеки України, що підтверджується витягом з наказу № 427-ОС.

Наказом Голови СБ України від 07.05.2016 № 564/ОС позивач звільнений з військової служби, а згідно з наказом начальника Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів СБУ від 02.06.2016 року № 60-ос виключений зі списків особового складу з урахуванням часу на здавання посади з 04.06.2016 року.

Станом на день звільнення відповідно до довідки від 18.10.2016 року № 21/2/2-6905 розмір грошового забезпечення позивача становив 25038,10 грн.

Відповідно до довідки Фінансово-економічного управління СБУ від 28.12.2016 року № 21/2/2-5552 про розмір нарахованого грошового забезпечення, до виплати ОСОБА_1 за період військової служби з 01.06.-04.06.2016 року нараховано та виплачено кошти в розмірі 3 338,42 грн.

Одноразова грошова допомога позивачу в розмірі 24 662,00 грн. (25 038,10 грн. допомоги, з якої утриманий військовий збір 375,57 грн.) була перерахована на картковий рахунок позивача 16.09.2016 року.

Вважаючи затримку в проведенні з ним розрахунку при звільненні незаконною, а також у зв`язку з тим, що, на думку позивача, одноразову грошову допомогу йому виплачено не у повному обсязі, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 25.03.1992 № 2229-ХІІ «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229) служба безпеки України - державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

Згідно із ст. 19 Закону № 2229 кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби.

Статтею 20 Закону № 2229 передбачено, що умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками - військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством.

Відповідно до ст. 27 Закону № 2229 держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України.

Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, рядового, сержантського і старшинського складу Служби безпеки України, виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби у воєнний час визначається Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262.

Статтею 18 Закону № 2229 встановлено, що фінансування, матеріально-технічне та соціально-побутове забезпечення Служби безпеки України здійснюється Кабінетом Міністрів України у порядку, визначеному Верховною Радою України, за рахунок коштів державного бюджету України.

Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовці, осіб рядового і начальницького складу складається із посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюються в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв`язку, Міністерством з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державним департаментом з питань виконання покарань, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захист інформації.

Зокрема, наказом Служби безпеки України від 23.01.2008 № 35/ДСК, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.01.2008 за № 71/14762, було затверджено Інструкцію про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців України.

Порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби регулюється Законом України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до абз. 6 п. 2 ст. 15 цього Закону, у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 підлягала виплаті одноразова грошова допомога у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за повні два роки календарної служби в сумі 25 038,10 грн. без врахування військового збору у розмірі 1,5% від суми матеріальної допомоги (375,57 грн), що відповідає сумі, зазначеній в п. 9 грошового атестату серії СБ № 020030 - 24 662,53 грн. та яка була отримана позивачем 16.09.2016 року одразу після зарахування зазначених коштів на казначейський рахунок СБУ за відповідною статтею витрат.

Твердження представника позивача щодо обов`язку доплатити суму 3 714,52 грн., яку позивач відносить до несплаченого грошового забезпечення, не приймаються судом до уваги, оскільки зазначена сума, яка з урахуванням військового збору, становила 3 658,80 грн. була виплачена позивачу за період з 01.06.2016 року по 04.06.2016 року.

Щодо позовної вимоги про виплату компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку, суд зазначає наступне.

Положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Відповідно до вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначений строк підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток - це визначений нормами за встановленими правилами розмір заробітної плати працівника, обчислений за певний період часу. Середній заробіток відображає регулярні виплати, зумовлені системами заробітної плати, і є типовим для даного працівника. Середній заробіток визначається з фактичної заробітної плати за минулий час.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Таким чином, такий вид компенсації містить лише Кодекс законів про працю України, норми якого до даних відносин не можуть бути застосовані, оскільки законодавець дає можливість застосування правил загальної норми щодо виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку лише у випадку відсутності регулювання правовідносин спеціальною нормою.

Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2016 року у справі № 825/524/16, Вищого адміністративного суду України від 25.09.2014 у справі № К/800/11264/13 та від 08.12.2015 у справі № К/800/37219/14.

Крім того, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Слід також зазначити, що згідно із п.п. «а» п. 2.18 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту населення від 17.08.1993 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, на осіб, які проходять військову службу у Збройних Силах України, інших військових формуваннях не поширюється законодавство про працю.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що військовослужбовці, зокрема співробітники Служби Безпеки України, при проходженні ними служби отримують грошове забезпечення. Поняття «грошове забезпечення» відрізняється від поняття «заробітна плата» і не корелюється з ним.

Оскільки позивач проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з СБУ, то відносно нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в сумі 85 963,80 грн. є необґрунтованими, у задоволенні яких слід відмовити в повному обсязі.

Також позивачем заявлена вимога про зобов`язання СБУ виплатити компенсацію предметів речового майна, щодо якої суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок).

Відповідно до пункту 4 цього Порядку, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рапорту ОСОБА_1 від 11.05.2016 року, за позивачем залишено у власності інвентарне майно індивідуального користування за рахунок належних до видачі предметів речового майна. Відповідно до довідки-розрахунку № 5 підполковника ОСОБА_1 на спеціальне обмундирування, яке залишається у власності військовослужбовця, вартість якого була визначена у сумі 1 803,00 грн.

Відповідно до картки обліку речового майна особистого користування № 4/14 та Довідки-розрахунку № 31 від 16.05.2016 року, сума грошової компенсації, яка за певних умовах могла бути виплачена позивачу (з відрахуванням вартості інвентарного майна, яке ОСОБА_1 залишив за собою) становить 4278,25 грн. (6081,25 грн. - 1803,00 грн.).

Проте, враховуючи, що позивачем до моменту звільнення не було подано заяву (рапорт) відповідно до вимог пункту 4 Порядку, у Служби безпеки України відсутні правові підстави для виплати такого виду компенсації. У зв`язку з вищезазначеним, позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом під час розгляду справи не встановлено протиправної бездіяльності або дій, які б спричинили порушення прав та законних інтересів позивача з боку суб`єкта владних повноважень - Служби безпеки України, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необгрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 69-71, 86, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Т.П. Балась

Повний текст постанови складено та підписано 09.03.2017.