Справа № 804/6441/15
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2015-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 липня 2015 р. Справа № 804/6441/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.
за участю секретаря судового засідання: Пелих А.А.
представника позивача: Панишко А.О.
представника відповідача: Тітова М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську адміністративну справу
за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів
до Державного підприємства « 38 Відділ інженерно-технічних частин»
про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -
Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства « 38 Відділ інженерно-технічних частин, в якому просило стягнути з відповідача на користь держави в особі позивача адміністративно-господарські санкції у сумі 213968,70грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 213,97грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що відповідач на виконання вимог ст.20 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон №875-ХІІ), як юридична особа, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст.19 цього Закону, повинен був сплатити позивачу адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньорічної заробітної плати на цьому підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте ним, проте, відповідач означені вимоги закону не виконав, тому позивач просить стягнути суму вказаних адміністративно-господарських санкцій, а також суму пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в судовому порядку.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові, просив задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідач пред'явлений адміністративний позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких просив повністю відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що відповідачем було вжито всі необхідні заходи, передбачені законодавством та спрямовані на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення у сфері господарювання. Зокрема, відповідачем здійснювалося інформування відповідного центру зайнятості населення про наявність таких вакансії шляхом подачі відповідних щомісячних звітів за формою №3-ПН, а також Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів шляхом подання звіту за формою №10-ПІ за 2014 рік. Отже відповідачем виконані всі зобов'язання, що покладаються на роботодавців Законом України №875-ХІІ. Крім того, відповідач зазначав, що Державне підприємство « 38 Відділ інженерно-технічних частин» відповідно до своєї статутної діяльності займається охоронною діяльністю, а виконання інвалідом функцій охоронця є неможливим, враховуючи специфіку такої роботи. Так, згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про охорону діяльність» працевлаштування інвалідів здійснюється суб'єктом охоронної діяльності згідно з чинним законодавством виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони. З огляду на означене та враховуючи, що середньооблікова кількість штатних працівників відповідача, які не задіяні безпосередньо у виконанні заходів охорони, становить 103 особи (в той час, як середньооблікова кількість всіх штатних працівників 511), кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», становить 4 особи. При цьому у відповідача працевлаштовані протягом 2014 року 15 інвалідів, отже, норматив працевлаштування інвалідів, встановлений ст.19 цього Закону, дотриманий.
Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував проти задоволення пред'явленого адміністративного позову, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях на нього.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
За змістом статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-ХІІ ) для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів. Зокрема означеною статтею визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Зважаючи на приписи ст.19 Закону №875-ХІІ, суд приходить до висновку, що відповідачем було вірно визначено у Звіті за Формою №10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, виходячи з середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу Державного підприємства « 38 Відділ інженерно-технічних частин».
Щодо доводів відповідача відносно того, що з огляду на приписи ч.6 ст.11 Закону України «Про охорону діяльність», відповідно до яких працевлаштування інвалідів здійснюється суб'єктом охоронної діяльності згідно з чинним законодавством виходячи з кількості штатних працівників, не задіяних безпосередньо у виконанні заходів охорони, та враховуючи, що середньооблікова кількість штатних працівників відповідача, які не задіяні безпосередньо у виконанні заходів охорони, становить 103 особи (в той час, як середньооблікова кількість всіх штатних працівників 511), кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», становить 4 особи, а, отже, норматив працевлаштування інвалідів, встановлений ст.19 Закону №875-ХІІ, дотриманий, то суд не погоджується з означеними доводами відповідача, з огляду на наступне.
Як раніше зазначалося, положеннями ч.1 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено визначення кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів із середньооблікової чисельності саме штатних працівників облікового складу за рік.
Висновок про те, що норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів має розраховуватися виходячи з середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік (тобто від загальної чисельності працюючих) був також закріплений у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2014 року у справі №21-50а14.
Так, відповідності до ч.1 ст.2442 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
Посилання відповідача на ч.6 ст.11 Закону України «Про охоронну діяльність» суд вважає необґрунтованими, адже сферою дії вказаного Закону є регулювання відносин суб'єктів господарювання під час організації та здійснення ними охоронної діяльності.
Натомість Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» є спеціальним законом у сфері захисту інвалідів і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.
Таким чином, до даних правовідносин слід застосовувати саме Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а не Закон України «Про охоронну діяльність».
Отже, Державному підприємству « 38 Відділ інженерно-технічних частин» необхідно було у 2014 році створити саме 20 робочих місць для працевлаштування інвалідів, в той час як відповідачем були працевлаштовані лише 15 інвалідів.
Частиною 3 статті 18 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Судом встановлено, що відповідно до листів Дніпродзержинського міського центру зайнятості від 19.06.2015р. №1779 та від 26.06.2014р. №1854 відповідачем було подано звіти про наявність вакансій за формою 3-ПН за січень-липень 2014 року, в яких в графі 4 «за можливості зазначаються відповідні категорії громадян» не було відмічено «інваліди».
Фактично звітність за формою №3-ПН з вакансіями для інвалідів Державне підприємство « 38 Відділ інженерно-технічних частин» подавало до Дніпродзержинського міського центру зайнятості лише починаючи з серпня 2014 року по грудень 2014 року, що також підтверджується наданою вказаним центром занятості інформацією.
При цьому переважну більшість вакантних місць складали посади охоронника, в той час як п.4 ч.1 ст.11 Закону України «Про охорону діяльність» передбачено, що до охоронної діяльності залучаються громадяни, які не мають обмежень за станом здоров'я для виконання функціональних обов'язків.
Означене свідчить про неналежне виконання відповідачем вимог ч.3 ст.18 Закону №875-ХІІ та невжиття підприємством залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, через неподання до відповідного центру зайнятості інформації про наявність відповідних вакансій протягом січня-липня 2014 року.
Жодних доказів відносно створення відповідачем робочих місць для працевлаштування інвалідів на п'ять вакансій, що мали б бути створені останнім згідно з нормативом, встановленим ст.19 Закону №875-ХІІ, Державним підприємством « 38 Відділ інженерно-технічних частин» не надано.
Частиною першою статті 20 Закону №875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Згідно з частиною 2 цієї статті порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
При цьому, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.
Так, відповідно до частини першої статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Відповідачем не було доведено, що ним вживалися належні заходи для виконання вимог статті 19 Закону №875-ХІІ та забезпечення виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.
Подання відповідачем до Дніпродзержинського міського центру зайнятості інформації про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб у січні-липні 2014 року без зазначення у графі 4 (за можливості зазначаються відповідні категорії громадян) «інваліди», не надавало можливості цьому органу служби зайнятості, який сприяє у працевлаштуванні інвалідів, направити їх до відповідача, через відсутність інформації про наявність у останнього відповідної вакансії саме для інвалідів.
Зважаючи на те, що відповідачем не доведено факт вжиття ним всіх необхідних заходів, передбачених законодавством та спрямованих на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення у сфері господарювання, що в розумінні ст.218 ГК є підставою для притягнення останнього до відповідальності за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення з Державного підприємства « 38 Відділ інженерно-технічних частин» адміністративно-господарських санкцій та пені.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.4 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, у яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати з відповідача не стягуються.
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства «38 Відділ інженерно-технічних частин» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - задовольнити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Турова