Справа № 731/539/16-а
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 731/539/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Моцьор О.В.
Суддя-доповідач: Карпушова О.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кобаля М.І., секретар судового засідання Тищенко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Варвинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області на постанову Варвинського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Варвинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

15.12.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із адміністративним позовом до Варвинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо припинення їй, як інваліду 3 групи, з 01 квітня 2015 року виплати пенсії неправомірними та протиправними, і зобов'язання поновити виплату пенсії з 01 квітня 2015 року в повному обсязі.

На обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що дії відповідача по припиненню виплати їй пенсії є протиправними та такими, що порушують Конституцію України стосовно соціального захисту громадян та принцип верховенства права, вимоги ст.ст. 1, 2, 28 Конвенції ООН «Про права інвалідів». Крім того, не виконуються вимоги ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо права на отримання пенсії по інвалідності. Всі ці порушення розцінюються нею як дискримінація, а тому вона звернулась до суду за захистом своїх прав за весь період невиплати пенсії.

Постановою Варвинського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2017 р. позовні вимоги задоволено частково: визнано дії Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_2 з 15 червня 2016 року неправомірними, зобов'язано Варвинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Чернігівської області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» як інваліду 3 групи з 15 червня 2016 року. Позовні вимоги ОСОБА_2 до Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання поновити виплату пенсії по інвалідності за період з 01 квітня 2015 року по 14 червня 2016 року залишено без розгляду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржувану постанову суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідачем було правомірно припинено виплату пенсії, який є пенсіонером та посадовою особою органу місцевого самоврядування, на виконання вимог ч. 17 Розділу І Закону України від 24.12.2015 року №911-ІІУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», якою ч. 7 ст. 21 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України не виплачуються».

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 з 16 грудня 2003 року перебуває на обліку в Варвинському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Чернігівської області як пенсіонер по третій групі інвалідності внаслідок загального захворювання (а.с. 12, 13).

З 24 грудня 2004 року позивачу встановлена третя група інвалідності внаслідок загального захворювання безтерміново, що підтверджується копією відповідної довідки МСЕК (а.с. 17). При цьому пенсія ОСОБА_2 призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 01 квітня 2015 року Варвинським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Чернігівської області пенсія ОСОБА_2 по інвалідності 3 групи внаслідок загального захворювання не виплачується.

ОСОБА_2 звернулась до Варвинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області з заявою про поновлення виплати пенсії по інвалідності з 01 квітня 2015 року.(а.с. 9).

Листом від 06.12.2016 р. № 30А-2 позивачу повідомлено, що йому було припинено виплату пенсію у відповідно до вимог ст. 21 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування», втім, після звільнення з органів місцевого самоврядування позивачу буде поновлено виплату пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено, що з 29 листопада 2005 року по даний час ОСОБА_2 працює на посаді інженера-землевпорядника Гнідинцівської сільської ради Варвинського району Чернігівської області (а.с. 14, 15-16), що дає їй право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Позивач, не погоджуючись із вказаними діями, звернувся до суду з даним позовом.

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені і знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Дія цього закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

З 01.01.2016 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 911-VIII від 24.12.2015 року.

Положеннями вказаного вище Закону України внесені зміни до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а саме частину 7 статті 21 Закону викладено в наступній редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються».

З аналізу вказаної статті вбачається застереження щодо виплати будь-якого виду пенсії у період служби в органах місцевого самоврядування.

Частинами 1 та 2 ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ( редакції п. 2 ч. 5 Розділу І Закону від 24.12.2015 року) передбачено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

З 01.04.2015 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-УІІІ, яким частину 7 статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування» доповнено реченням такого змісту: "Тимчасово, у період з 1 квітні 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та II груп, інвалідів III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 2 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціальною захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Згідно п.2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» дія Закону України "Про державну службу" поширювалась на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

Водночас, з 01.05.2016 року набрав законної сили новий Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року, у відповідності до прикінцевих положень Закону визнано таким, що стратили чинність: 1) Закон України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу; 2) Постанову Верховної Ради України від 16 грудня 1993 року "Про введення в дію Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 491); 3) Закон України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 2012 р., № 26, ст. 273; 2014 р., № 1, ст. 2, № 12, ст. 178, № 22, ст. 798; 2015 р., № 4, ст. 17).

Отже, з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон, який, у відповідності до п.2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» поширював свою дію на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні».

Крім того, з 01 травня 2016 року Закон України «Про державну службу» не регламентує правовий статус посадової особи органу місцевого самоврядування, а посадові особи державної служби та посадові особи органів місцевого самоврядування є різними за своїм суб'єктним складом та розгалуженими за своїм статусом.

Суд зазначає, що для відокремлення суб'єктного складу посадовців органу місцевого самоврядування слід звернути увагу на ч.1 ст.2 ЗУ "Про службу в органах місцевого самоврядування», якою визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Колегія суддів звертає увагу, що саме із отриманням статусу посадової особи органу місцевого самоврядування законодавець пов'язує факт припинення виплати пенсії, про що прямо зазначено в п. 7 ст. 21 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Таким чином, єдиною підставою для припинення виплати пенсії є перебування особи на роботі у органах місцевого самоврядування. Таке обмеження щодо виплати пенсії законодавець передбачив на період роботи пенсіонера на відповідній посаді та за відповідних умов, виплата пенсії поновлюється після звільнення з роботи, це є єдиною підставою для поновлення виплати пенсії згідно чинного законодавства.

Відтак, враховуючи те, що з 29.11.2005 року і до теперішнього часу позивач продовжує працювати в органах місцевого самоврядування на посаді інженера-землевпорядника Гнідинцівської сільської ради Варвинського району Чернігівської області, вона є посадовою особою (спеціальним суб'єктом) на яку безпосередньо розповсюджується дія ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що саме Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» є спеціальним актом, що підлягає застосуванню до позивача в силу його статусу (посади в органі місцевого самоврядування).

Більш того, стаття 21 зазначеного Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування», в редакції з 02.03.2015 року, містить зобов'язання для органів ПФУ щодо припинення виплати будь-якого виду пенсії особам які працюють в органі місцевого самоврядування та не має жодних виключень, в тому числі стосовно інвалідів третьої групи.

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-УІІІ неконституційним не визнавався, він є чинним та підлягає застосуванню.

Згідно з частиною 4 статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції невірно вирішив справу за суттю вимог, тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Повний текст постанови виготовлено 06.03.2017 року.

Керуючись ст. 41, 195 ч.1, ст.198 ч.1 п.3, ст.202 ч.1 п.4, ст.205 ч.2, ст. 207, ст. 212, ст. 254 ч.5 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Варвинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області на постанову Варвинського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2017 р., задовольнити.

Постанову Варвинського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Варвинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Варвинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

М.І. Кобаль

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Епель О.В.