Справа № 809/164/17
Суддя: Остап'юк С.В.
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. Справа № 809/164/17

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Суддя Остап'юк С.В.,

за участю секретаря Котик Д.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Торговиця» до Управління Державної служби України з питань праці в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови №09-01-021/365 від 22.12.2016, -

ВСТАНОВИВ:

20.01.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Торговиця» (надалі позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Управління Державної служби України з питань праці в Івано-Франківській області (далі відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №09-01-021/365 від 22.12.2016.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач протиправно, на підставі помилкових висновків про те, що цивільно-правовий договір, укладений між позивачем та його працівником, містять ознаки трудового договору та всупереч Цивільному кодексу України, Кодексу законів про працю України, оскаржуваною постановою застосував штраф в розмірі 48 000 гривень. Вважає оскаржувану постанову №09-01-021/365 від 22.12.2016 протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні заявлений позов підтримав, з мотивів викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнала, з мотивів викладених в письмовому запереченні, обґрунтованого тим, що цивільно-правовий договір, укладений між позивачем та його працівником, містять ознаки трудового договору, тому відповідач за порушення позивачем вимог статті 24 Кодексу законів про працю України правомірно, оскаржуваною постановою, у відповідності до статті 265 вказаного Кодексу, застосував штраф в розмірі 48 000 гривень. Просила в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, суд встановив наступне.

В період з 30.11.2016 до 05.12.2016 посадові особи Управління Держпраці в Івано-Франківській області здійснили перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Торговиця», за наслідками якої складено акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування за №09-01-0101/646 (а. с. 10 24).

05.12.2016 відповідач вніс Товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Торговиця» припис за №09-01-0101/646/548, яким приписано позивачу в строк до 05.01.2016 усунути і дотримуватись вимог статті 11, частини 1, 3 статті 24, частини 1 статті 53, 107, частин 1, 2, 4 статті 115, частини 1 статті 116, частини 1 статті 117, Кодексу законів про працю України, частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці», пункту 5.5 глави 2 Інструкції за №58 «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах», статті 21 Закону України «Про відпустки» та статті 32 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (а. с. 25).

22.12.2016 Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за №09-01-021/365, якою, у відповідності до абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, за порушення позивачем вимог частин 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, застосовано до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Торговиця»штраф в розмірі 48 000 гривень.

Перевіркою, серед іншого, встановлено, неналежне оформлення позивачем трудових відносин з працівником ОСОБА_3, а цивільно-правовий договір, укладений товариством, містить ознаки трудового договору.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (частина 1 статті 1).

Частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні контракту.

Згідно частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Цивільно-правовий договір це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

У відповідності до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1). Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони (частина 2). Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (частина 3). До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів (частина 4).

Відповідно частин 1, 2 статті 928 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Суд зазначає, що основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Враховуючи аналіз наведених норм права, суд зазначає, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Предметом трудових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

Суд встановив, що 14.10.2016 між позивачем та ОСОБА_3 укладено цивільно-правовий договір, термін дії якого до 14.11.2016 (а. с. 26).

Предметом вказаного цивільно-правового договору є взяття ОСОБА_3 на себе зобовязання виконати такі роботи (надати послуги): проведення розрахункових операцій, видача чеків покупцям. Встановлено умови розміру та порядку оплати праці за виконанням робіт.

Між позивачем та ОСОБА_3 підписано акт приймання передачі виконаних робіт та отримано винагороду в розмірі 1 500 гривень.

Перевіркою встановлено, що позивачем видано наказ від 14.10.2016 за №16/10-3 про прийняття на роботу ОСОБА_3 за договором ЦПХ. Координація процесу виконання роботи була покладена на головного бухгалтера товариства ОСОБА_4, яка вела табель обліку використання робочого часу працівниці ОСОБА_3

Таким чином, ОСОБА_3 фактично виконувала роботу за посадою касира-продавця та виконувала певні функції за конкретною посадою, що, у відповідності до виду виконання такої роботи, є наслідок процесу праці у встановлений строк, а не її кінцевий результат.

У вищезгаданому цивільно-правовому договорі не зазначено, який саме результат роботи повинен передати виконавець замовнику, процес праці не передбачає будь-якого кінцевого результату.

Таким чином, суд робить висновок, що в даному випадку правовідносини між позивачем та ОСОБА_3 (сторонами цивільно-правового договору) носять ознаки характерні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником, при цьому дії позивача щодо надання трудовому договору форми цивільно-правового договору, перешкоджає реалізації працівниками права на працю гарантованого Конституцією та статтею 2 Кодексу законів про працю України, шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічну оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки.

Як наслідок цивільно-правовий договір між позивачем та ОСОБА_3 на переконання суду є таким, що містять вказані вище ознаки трудового договору, який позивачем не оформлений у спосіб, встановлений Законом.

За таких обставин, суд робить висновок про порушення позивачем вимоги частин 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень; погодинному розмірі: з 1 січня - 8,29 гривні, з 1 травня - 8,69 гривні, з 1 грудня - 9,59 гривні.

Згідно частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та податків у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Як встановив суд, відповідач постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за №09-01-021/365 від 22.12.2016, за порушення позивачем вимог частин 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, у відповідності до частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України застосував до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Торговиця» штраф в розмірі 48 000 гривень.

За таких обставини, є правомірною постанова відповідача про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за №09-01-021/365 від 22.12.2016.

Враховуючи викладене, суд вважає, позовні вимоги необґрунтованими, а даний адміністративний позов до задоволення не підлягає.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Торговиця» до Управління Державної служби України з питань праці в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №09-01-021/365 від 22.12.2016, відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя Остап'юк С.В.

Постанова складена в повному обсязі 07.03.2017.