Справа № 456/1137/16-а
Суддя: Гулкевич О. В.
Дата ухвалення: 2017-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 456/1137/16-а
Провадження № 2-а/456/8/2017
ПОСТАНОВА

іменем України

21 лютого 2017 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Гулкевича О. В.

при секретарі Кулешник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу за адміністративним позовом представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Стрийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області про спонукання до вчинення дій,

в с т а н о в и в :

13.04.2016р. представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача - просив зобов'язати Стрийське об'єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області призначити позивачці пенсію за віком з 16 березня 2016р. як непрацюючому пенсіонеру.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що до червня 2000р. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1. народження проживала в АДРЕСА_1; надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 16.03.2016р. він як представник ОСОБА_1 особисто звернувся до Стрийського ОУ ПФУ Львівської області із заявою про призначення пенсії за віком, додавши до заяви всі необхідні та достатні документи для призначення пенсії. Однак, рішенням відповідача від № 1 від 24.03.2016р. в призначенні пенсії відмовлено через те, що ОСОБА_1 на даний час не проживає на території України. Вважає, що виходячи із правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, позов підтримала, вважала, що розбіжності у написанні імені по-батькові позивачки в російському варіанті - «ОСОБА_1» та українському - «ОСОБА_1» не може бути підставою для відмови у призначенні пенсіїї її довірительці.

Окрім цього представником позивачки ОСОБА_2 надіслано на адресу суду нотаріально завірену копію платника податків ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій зазначено остаточний реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_1, а також надіслано 21.02.2017р. копію довіреності від 24.01.2016р. (місто Рішон Ле-Ціон Держава Ізраїль), згідно з якою позивачкою є особа на імя ОСОБА_1.

В подальшому ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи за його та ОСОБА_1 відсутності, позов підтримав.

Від представника відповідача Яцик Г.І. подала письмове заперечення на позов, в якому зазначала, що право на пенсію за віком визначається відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно із ст.8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1.1. громадяни України, які зареєстровані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно з п.1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі Порядок) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до пункту 2.9. Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації)та вік). В копії паспорта ОСОБА_1 зазначено, що вона постійно проживає в державі Ізраїль.

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), в тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Крім цього, управлінням з'ясовано, що реєстраційний номер облікової картки платника податків з ДЕФО платника податків ОСОБА_1 у відомостях про нарахування заробітної плати зазначено НОМЕР_1.

Відповідно до розділу VII Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.12.2013р. № 779 (даті - Положення) фізична особа незалежно від віку (як резидент, так і нерезидент), для якої раніше не формувалася Облікова картка та яка не включена до Державного реєстру, зобов'язана особисто або через законного представника чи уповноважену особу подати відповідному контролюючому органу Облікову картку фізичної особи - платника податків за формою № 1ДР (додаток 2 до Положення), яка є водночас заявою для реєстрації у Державному реєстрі, та пред'явити документ, що посвідчує особу, який містить необхідні для реєстрації реквізити, а саме: прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), дату народження, місце народження, місце проживання, громадянство.

Іноземці та особи без громадянства для реєстрації додають до Облікової картки документ, що посвідчує особу, та засвідчений в установленому законодавством порядку його переклад українською мовою (після пред'явлення повертається) і копію такого перекладу (крім осіб, які мають посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання в Україні).

Фізична особа подає Облікову картку до контролюючого органу за своїм місцем проживання або за власним бажанням - до контролюючого органу за місцем отримання доходів або за місцезнаходженням іншого об'єкта оподаткування. Фізична особа, яка не має постійного місця проживання в Україні, подає Облікову картку до контролюючого органу за місцем отримання доходів або за місцезнаходженням іншого об'єкта оподаткування.

Було виявлено неідентичність реєстраційних номерів облікової картки платника податків з ДЕФО платника податків (ідентифікаційних кодів) ОСОБА_1 (ОСОБА_1), ОСОБА_1, зокрема: ОСОБА_1 (ОСОБА_1) - НОМЕР_2, який видано 03.02.2016 року з порушенням Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.12.2013 № 779, ОСОБА_1 -НОМЕР_1, що підтверджується відомостями про нарахування заробітної плати Моршинським центральним військовим санаторієм за 2000 рік.

Крім цього, до Пенсійного фонду щодо призначення пенсії та до суду про оскарження дій ПФУ щодо відмови у призначенні пенсії звертався представник ОСОБА_1, а документи про призначення пенсії надано на ім'я ОСОБА_1.

До управління 02.02.2017р. надійшла заява ОСОБА_2 про долучення нотаріально посвідченої картки платника податків ОСОБА_1 із зазначеним ідентифікаційним номером НОМЕР_1, що належав ОСОБА_1. Щоб відновити втрачену або пошкоджену карточку платника податків, потрібно звернутися до найближчої податкової за місцем прописки або за місцем отримання доходів і написати заяву з проханням про видачу такого дубліката. Дублікат картки видається безкоштовно і єдина відмінність від оригіналу - на новій картці буде стояти відмітка «ДУБЛІКАТ». Проте, представником отримано нову картку платника податків на ім'я ОСОБА_1 із зазначеним кодом НОМЕР_1 (який належав ОСОБА_1).

Окрім цього, до управління надійшли відповіді на запити відповідача (копії додаються), зокрема:

*Стрийський міський відділ ДРАЦС повідомляє, що за даними архіву ОСОБА_1 змінювала прізвище Шліфер на ОСОБА_1 при укладенні шлюбу у 1981 році, а персональні дані щодо власного ім'я по-батькові (зазначаємо: з ОСОБА_1 на ОСОБА_1) не змінювала;

*Виконавчий комітет Моршинської міської ради зазначає, що ОСОБА_1 проживала в м.Моршин до 2000 року, за час проживання у м.Моршині управлінням праці та соціального захисту населення Моршинської міської ради пенсія чи соціальна допомога ОСОБА_1 не призначалась;

*Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області повідомило, що ОСОБА_1 отримала 15.03.2000 року дозвіл на виїзд до Ізраїлю на постійне проживання.

Відповідно до ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Згодом представник відповідача подав заяву про розгляд справи за її відсутності, просив, з врахуванням поданих нею заперечень, відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАСУ у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до заяви про призначення (перерахунок пенсії) від 16.03.2016р. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1. народження, РНОКПП НОМЕР_3 через свого представника ОСОБА_2 звернулась до УПФУ України в м. Стрию та Стрийському районі із заявою про призначення пенсії за віком. Згідно зазначеної в заяві інформації ОСОБА_1 знята з реєстрації 2000р. в АДРЕСА_1 та проживає в АДРЕСА_2 (а.с.4).

Рішенням Стрийського ОУ ПФУ Львівської області від 25.03.2016р. №3023/03-37 представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3. Підставою для такої відмови - те, що згідно поданих документів остання не проживає і не зареєстрована в України (а.с.5-6).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Статтею 92 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

Відповідно до ст.ст.49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні у справі № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону № 1058-IV з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

На підставі комплексного аналізу наведених положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, рішень ЄСПЛ, Конституційного Суду України та з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що громадянка України, яка проживає за кордоном, має право на призначення їй спірної пенсії, реалізація якого повинна здійснюватись у встановленому національним законодавством порядку визначеному, зокрема, у Законі № 1058-IV і затвердженого на виконання його положень Порядку 22-1.

Судом встановлено, що із заявою про призначення пенсії (а.с.4) до відповідача зверталась осроба на імя ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3, якій відмовлено у призначенні пенсії.

За ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Позивачка, прізвище імя та по батькові якої відповідно до поданої представником 21.02.2017р. копії довіреності від 24.01.2016р. (місто Рішон Ле-Ціон Держава Ізраїль), ОСОБА_1, РНОКПП - НОМЕР_1 до відповідача - Стрийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області із заявою про призначення пенсії не зверталась. Відтак, відповідач не відмовляв останній у призначенні пенсії, отже, її права та інтереси відповідачем не були порушені, тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.2,6,11,17-19,71,158-163 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Стрийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області про спонукання до вчинення дій за недоведеністю позовних вимог.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий-суддя О. В. Гулкевич