Справа № 766/17688/16-а
Суддя: Єпішин Ю. М.
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2017 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Єпішина Ю.М.,

при секретарі Головчіній А.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Кравченко А.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщені зали судового засідання міського суду матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Херсон про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаною заявою, посилаючись на те, що листом УПФ України в м. Херсоні від 27.12.2016 року їй було відмовлено у перерахунку пенсії. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними та у зв'язку з цим просить визнати дії Управління пенсійного фонду України в м. Херсоні про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії на підставі довідки неправомірними та скасувати рішення викладене в протоколі від 27.12.2016 року №481/К-1 та зобов'язати управління Пенсійного фонду України в місті Херсоні здійснити ОСОБА_1 з 01 грудня 2015 року перерахунок та виплату пенсії як державному службовцю у зв'язку з підвищенням заробітної плати державних службовців згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно- правових актів» на підставі довідки Херсонського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.11.2016р. № 14-4/1510 про заробітну плату, що подається для перерахунку пенсії непрацюючим державним службовцям, із збереженням відсотку нарахування пенсії на момент виходу на пенсію відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (№ 3723- ХІІ) в розмірі 80 % від суми заробітної плати та здійсненням виплати заборгованості, що виникне внаслідок такого перерахунку.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові.

Представник відповідача Кравченко А.О в судовому засіданні вказала, що позов не визнає та просила відмовити у його задоволенні у зв'язку з необгрунтованістю.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на звернення ОСОБА_1 щодо перерахунку пенсії на підставі довідки, органом Пенсійного фонду листом від 27.12.2016 року №481/К-1 було відмовлено позивачу у перерахунку пенсії.

Позивач має права на отримання пенсії за віком з 01.04.2004 року, призначеної відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно ст. 46 Конституції України гарантує громадянам України право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі, зокрема, повної втрати працездатності.

У розвиток цієї норми Конституції Верховною Радою України були прийняті Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Статтею 4 Основ встановлено один з видів загальнообов'язкового державного соціального страхування пенсійне страхування.

А одним із принципів державного соціального страхування визначено державну гарантію реалізації застрахованими громадянами своїх прав (стаття 5 Основ).

Таким чином, держава Україна взяла на себе зобовязання гарантувати своїм громадянам соціальне забезпечення, зокрема, в разі їх повної непрацездатності.

Вказана гарантія громадян на соціальний захист розкрита у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яким встановлено принципи, засади та механізм призначення та виплати пенсій.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Право на отримання пенсій передбачено, в тому числі, громадянам України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (стаття 8 Закону).

Положеннями ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Як вже зазначалося судом, позивачу у 2004 році була призначена пенсія за віком, а відповідно він відповідав критеріям, встановленим Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - мав стаж понад 15 років та був непрацездатною особою.

Так, частина друга статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року викладена в наступній редакції:

Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Таким чином, даною нормою припинено виплату пенсій за віком окремій категорії осіб, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів».

Між тим, як вже зазначалося, пенсія за віком (по непрацездатності) є соціальною гарантією, встановленою Конституцією України.

Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово вказував про недопущення звуження чи скасування соціальних гарантій.

Так, в Рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року Конституційний Суд України визначив, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року Конституційний Суд України вказав, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобовязана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Отже, з наведених підстав положення частини другої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року щодо припинення виплати пенсії особам, що їм призначені на час їх роботи на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів», порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту цих осіб та суперечать приписам Конституції України стосовно рівності конституційних прав громадян незалежно від роботи на будь-якій посаді після призначення пенсії.

Крім того, аналіз зазначених нормативних актів вказує, що на час виникнення спірних відносин проаналізовані нормативні акти по різному регулювали питання виплати пенсії за віком (повною непрацездатністю), тому з огляду на ієрархію нормативних актів, застосуванню підлягає Конституція України.

Щодо правомірності прийняття управлінням ПФУ розпорядження про припинення виплати пенсії позивачу, то суд виходить з наступного.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 2 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280, Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією, законами України та іншими нормативними актами.

Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, які у своїй діяльності також повинні дотримуватися, в першу чергу, Конституції України.

Тому, суд наголошує, що органи пенсійного забезпечення, здійснюючи свої повноваження зобовязані в першу чергу дотримуватися Конституції України.

Отже, ухвалюючи рішення про припинення виплати пенсії позивачу відповідач порушив приписи Конституції України, у звязку з чим його розпорядження щодо припинення виплати пенсії за віком підлягає скасуванню.

Крім того, право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, також гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки підпадає під визначення «майно» в розумінні вказаної норми Конвенції, і цього «майна» позивач був позбавлений на підставі, як вже зазначалося Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року.

Необхідність застосування положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод під час вирішення справ обумовлена ст. 8 КАС України та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, у справі «Пічкур проти України», № 10441/06, п. 41, рішення від 07.02.2014 року Європейський Суд (ЄСПЛ) зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

У розглядуваній справі, як вже було досліджено судом, Конституція України та Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначали чіткі підстави отримання пенсії вік та мінімальний стаж роботи. Отже, отримувана позивачем пенсія є «майном», гарантованим ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції втручання у майнові права допускається лише в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права.

Правомірність такого втручання перевіряється застосуванням алгоритму, виведеному ЄСПЛ у своїй практиці, відповідно до якого втручання має бути законним, повинно переслідувати легітимну мету (в інтересах суспільства) та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної людини.

Припинення виплати пенсії позивачу становило втручання в його майнові права, яке відбулося, як зазначалося, на підставі Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року.

Необхідність такого втручання, з огляду на економічні процеси, які відбуваються в країні з 2014 року, слід визнати таким, що відбулося в загальних інтересах.

В той же час, запроваджений нормативним актом захід поклав на позивача непропорційний тягар, оскільки не передбачив будь-якої компенсації для дотримання балансу між переслідуємим загальним інтересом та майновим інтересом позивача.

Отже втручання у майнове право позивача було непропорційним.

Крім того, таке позбавлення «майна» стосувалося не всіх осіб, які після оформлення права на пенсію за віком продовжили працювати, а лише окремої категорії осіб, що працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів» (стаття 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року).

Тому, суд звертає увагу на порушення, як статті 24 Конституції України, так і статті 14 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Стаття 14 Конвенції проголошує, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

За практикою ЄСПЛ ст. 14 Конвенції не існує незалежно від її інших норм, але вона може грати важливу автономну роль, доповнюючи та уточнюючи їх, надаючи особам гарантії від будь-якого виду дискримінації при здійсненні ними своїх прав та свобод, гарантованих Конвенцією (справа «MARCKX проти Бельгії», № 6833/74, п. 32, рішення від 13.06.1979 року).

У справі «Пічкур проти України», № 10441/06, п. 40, рішення від 07.02.2014 року суд зазначив, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати.

Застосовуючи ст. 14 Конвенції до спірних відносин суд враховує обставини, що склалися в державі починаючи з 2014 року, що характеризуються спадом економіки, недостатністю власних фінансових ресурсів та необхідністю запровадження заходів щодо подолання економічної кризи, в тому числі і шляхом економії власних фінансових ресурсів.

Проте, розуміючи такі кроки, що призвели до позбавлення позивача «майна», суд наголошує на різниці у поводженні між особами, вказаними в статті 47 Закону в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року, та іншими громадянами, які реалізували своє право на пенсію за віком та продовжили працювати на посадах, не повязаних з публічною службою чи займатися іншою оплачуваною роботою.

Тому такий підхід не виправдовує відмінне ставлення до осіб, зазначених в ст. 47 Закону.

За таких обставин суд дійшов висновку, що різниця у поводженні із зазначеними особами, до яких відноситься і позивач, порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.

Суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог, а саме щодо визнання дій УПФУ України у м.Херсоні неправомірними та скасування рішення викладеного в протоколі від 27.12.2016 року №481/К-1 та зобов'язати управління Пенсійного фонду України в місті Херсоні здійснити ОСОБА_1 з 01 грудня 2015 року перерахунок та виплату пенсії як державному службовцю у зв'язку з підвищенням заробітної плати державних службовців згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно- правових актів» на підставі довідки Херсонського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.11.2016р. № 14-4/1510 про заробітну плату, що подається для перерахунку пенсії непрацюючим державним службовцям, із збереженням відсотку нарахування пенсії на момент виходу на пенсію відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (№ 3723- ХІІ) в розмірі 80 % від суми заробітної плати та здійсненням виплати заборгованості, що виникне внаслідок такого перерахунку.

Керуючись ст. ст. 198, 201, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Херсон про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії - задовольнити.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в місті Херсоні щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії державного службовця у зв'язку із підвищенням заробітної плати працюючим державним службовцям з 01 грудня 2015 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів».

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в місті Херсоні здійснити ОСОБА_1 з 01 грудня 2015 року перерахунок та виплату пенсії як державному службовцю у зв'язку з підвищенням заробітної плати державних службовців згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно- правових актів» на підставі довідки Херсонського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 24.11.2016р. № 14-4/1510 про заробітну плату, що подається для перерахунку пенсії непрацюючим державним службовцям, із збереженням відсотку нарахування пенсії на момент виходу на пенсію відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (№ 3723- ХІІ) в розмірі 80 % від суми заробітної плати та здійсненням виплати заборгованості, що виникне внаслідок такого перерахунку.

Стягнути з Управління пенсійного фонду України в м. Херсоні за рахунок його бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 551,20 грн. на користь ОСОБА_1.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Херсонський міський суд Херсонської області протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ю.М.Єпішин