Справа № 815/7464/16
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2017-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7464/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до старшого інспектора прикордонної служби Мукачівського прикордонного загону лейтенанта ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача: Адміністрація державної прикордонної служби України, Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, Мукачівський прикордонний загін Державної прикордонної служби України, про визнання протиправним рішення щодо відмови в перетинанні державного кордону України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до старшого інспектора прикордонної служби Мукачівського прикордонного загону лейтенанта ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Адміністрація державної прикордонної служби України, Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, в якому просить суд визнати протиправним рішення старшого інспектора прикордонної служби лейтенанта ОСОБА_2, як уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону від 25 вересня 2016 року, про відмову ОСОБА_1 у перетинанні 25 вересня 2016 року державного кордону у пункті пропуску «Лужанка» на виїзд з України громадянину України.

Ухвалою суду від 12.01.2017 року, яка була занесена до журналу судового засідання, до розгляду справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Мукачівський прикордонний загін Державної прикордонної служби України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що 25 вересня 2016 року старший інспектор прикордонної служби лейтенант ОСОБА_2, як уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону, у пункті пропуску «Лужанка», прийняла рішення про відмову позивачу у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України у звязку із наявністю у базі даних "Державної прикордонної служби України відомостей, що на позивача покладено обовязок не виїжджати з України без дозволу кримінальної виконавчої служби. На думку представника позивача обмеження у виїзді за межі України порушило права людини на свободу пересування, що гарантовано міжнародними договорами, згоду на які надано Верховною Радою України, а рішення суду про заборону позивачу виїзду за кордон не існує. Окрім того, у додаткових обгрунтуваннях до позовних вимог зазначено, що протиправність рішення відповідача полягає не в порушенні законодавства України, яке вона дійсно не порушила, а в незастосуванні нею п.2, п.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Від відповідача старшого інспектора прикордонної служби Мукачівського прикордонного загону лейтенанта ОСОБА_2 до суду надішли письмові заперечення на позов, в яких позовні вимоги відповідач не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вона ОСОБА_3 в межах повноважень та у спосіб встановлений чинним законодавством виконала доручення правоохоронного органу відносно громадянина України ОСОБА_1, а саме прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину, який досяг 16-річного віку ОСОБА_1 у звязку із наявністю у базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що на громадянина України ОСОБА_1 покладено обовязок не виїжджати з України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Від представника третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Мукачівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України до суду також надійшли письмові заперечення на позов, в яких представник позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись в цілому на те, що рішення про відмову у перетинанні кордону було прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

У судове засідання зявились представник позивача та представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області.

Відповідач, представники Адміністрації державної прикордонної служби України, Мукачівського прикордонного загону Державної прикордонної служби України в судове засідання не зявились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином та своєчасно, надіслали засобом факсимільного звязку клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Враховуючи думки представника позивача та представника Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, керуючись положеннями ч.6 ст.128 КАС України, суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та обставини.

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року у кримінальній справі №522/5471/14-к (т. 1, а.с. 61-64) ОСОБА_1, визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368-3 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі пятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч пятсот) гривень з позбавленням права займати посади повязані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарчих функцій строком на 2 роки. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року вирок Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року у відношенні ОСОБА_1 залишено без змін (т. 1, а.с. 65-67).

06 травня 2016 року позивача взято на облік до Приморського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, про що свідчить повідомлення про здійснення контролю за поведінкою засудженого (т. 1, а.с. 118).

Статтею 34 Кримінально-виконавчого кодексу України визначені обовязки засуджених до покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. Згідно частини другої цієї статті засудженому забороняється без погодження з уповноваженим органом з питань пробації виїжджати за межі України.

Згідно підписки (т. 1, а.с. 128), 21 липня 2016 року позивач ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання, а також йому розяснено, що згідно зі ст. 34 Кримінально-виконавчого кодексу України, йому забороняється без дозволу кримінально-виконавчої інспекції виїжджати за межі України.

25 вересня 2016 року старшим інспектором прикордонної служби Мукачівського прикордонного загону лейтенантом ОСОБА_2 у пункті пропуску «Лужанка» було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України - ОСОБА_1 у звязку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що на зазначену особу покладено обовязок не виїжджати з України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Відповідач є субєктом владних повноважень, а саме службовою особою органу охорони державного кордону, правові основи організації та діяльності, загальна структура, чисельність, функції та повноваження якого, визначені Законом України «Про Державну прикордонну службу України».

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 4 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» правовою основою діяльності Державної прикордонної служби України є Конституція України, Закон України "Про державний кордон України", цей Закон, інші закони України, видані на їх виконання акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а також міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 8 статті 19 Закону України «Про державну прикордонну службу України» визначено, що на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань, крім іншого, покладається обовязок запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів.

Механізм надання Держприкордонслужбі та виконання нею доручень уповноважених державних органів - правоохоронних, розвідувальних органів та ДМС щодо осіб, які перетинають державний кордон, визначений Порядком надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року № 280 (далі Порядок №280).

Пунктами 2-3 вищевказаного Порядку визначено, що уповноважені державні органи під час надання, а Держприкордонслужба під час виконання доручень керуються Конституцією та законами України і цим Порядком. Доручення Держприкордонслужбі надаються уповноваженими державними органами відповідно до їх компетенції та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до п.5 Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року № 280, уповноважені державні органи можуть надавати доручення, зокрема, щодо: заборони виїзду з України осіб, яких за рішенням слідчого судді, суду тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі тих, до яких застосовано запобіжний захід, передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України, за умовами якого передбачено таке обмеження; додаткового вивчення питання щодо наявності законних підстав для перетинання державного кордону особами.

Заступником начальника УДПтС України в Одеській області полковником внутрішньої служби ОСОБА_4 18 серпня 2016 року за вих. №2584 начальнику головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України полковнику ОСОБА_5 надано доручення щодо додаткового вивчення питання щодо наявності законних підстав для перетинання державного кордону особою, а саме щодо громадянина України ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 135 на звороті). У вказаному дорученні правовою підставою для його надання зазначено вирок Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року.

Суд критично ставиться до посилання представника позивача, викладене у позовній заяві, на абзац 2 пунтку 5 та абзац 4 пункту 14 Порядку №280, оскільки вказані норми не регулюють спірні правовідносини. Судом встановлено, що доручення від 18 серпня 2016 року за вих. №2584 надано щодо додаткового вивчення питання щодо наявності законних підстав для перетинання державного кордону громадянином України ОСОБА_1, а не заборони виїзду з України осіб, яких за рішенням слідчого судді, суду тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі тих, до яких застосовано запобіжний захід, передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України, за умовами якого передбачено таке обмеження.

Відповідно до статті 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї (укр/рос) зі змінами, внесеними Проколом N 11 кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначені підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв'язку з відсутністю документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв'язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" ( 3857-12 ), відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи, що з боку позивача до суду не надано доказів наявності дозволу у ОСОБА_1 виїжджати за межі України на дату прийняття оскаржуваного рішення, оскільки вироком Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року у кримінальній справі №522/5471/14-к позивача визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченного ч. 3 ст.368-3 КК України, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи рішення про відмову в перетинанні кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 25 вересня 2016 року, діяв у межах та у спосіб визначений законодавством України, непорушуючи права і свободи гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року та Протоколом №4 до неї.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно зі ст. 105 КАС України позивач має право, зокрема, вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача субєкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених судом фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 року у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «КампусКоттонклаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Таким чином, позивач, враховуючи свою адміністративну правосубєктність, керуючись ст.ст. 48,56 КАС України, скористався своїм правом на судовий захист, при цьому згідно ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року його право не може бути обмежене, однак при встановлених обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до старшого інспектора прикордонної служби Мукачівського прикордонного загону лейтенанта ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача: Адміністрація державної прикордонної служби України, Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, Мукачівський прикордонний загін Державної прикордонної служби України, про визнання протиправним рішення старшого інспектора прикордонної служби лейтенанта ОСОБА_2, як уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону від 25 вересня 2016 року, про відмову ОСОБА_1 у перетинанні 25 вересня 2016 року державного кордону у пункті пропуску «Лужанка» на виїзд з України громадянину України - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.О. Cтефанов