Справа № 806/298/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року Житомир справа № 806/298/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Романченка Є.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про стягнення 9866,99 грн,

встановив:

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 9866,99 грн. У обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 указував, що одноразову грошову (вихідну) допомогу, передбачену чинним законодавством, йому виплачено 31.10.2016, а не у день звільнення -29.09.2016. Кошти своєчасно не виплачені з вини відповідача, тому, посилаючись на приписи ст.ст. 117,118 Кодексу законів про працю України, позивач вважає, що затримка розрахунку при звільненні на його користь повинна бути стягнута з Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

Сторони до суду не прибули, про час і місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином. У позовній заяві позивач просив справу розглянути без його участі. Представник відповідача подав заперечення на позов, у яких просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУНП в Житомирській області про стягнення 9866,99 грн відмовити в повному обсязі, справу розглянути без участі представника ГУНП в Житомирській області. В своїх письмових запереченнях відповідач указував, що вина відповідача щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги позивачу після звільнення відсутня, оскільки для фінансування коштів на виплату зазначеної допомоги заявка до Національної поліції України зроблена на початку жовтня місяця 2016 року та 31.10.2016 виплачена позивачу. Також зазначено, що проходження служби в поліції врегульовано спеціальним законодавством, яким не передбачена виплата компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні осіб, які проходили службу в поліції, а тому дія норм Кодексу законів про працю України на таких осіб не поширюється, що повністю узгоджується із роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у постанові Пленуму від 24.12.1999 № 13.

Суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні, відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України, на підставі наявних у ній доказів.

В силу приписів ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково, з таких підстав.

Установлено, що наказом Начальника Головного управління Національної поліції в Житомирські області від 29.09.2016 № 223 о/с "По особовому складу" майора поліції ОСОБА_1 старшого інспектора Володарськ - Волинського відділення поліції Коростишівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирські області звільнено зі служби в поліції відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням), з виплатою компенсації за 16 діб невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у 2016 році, з 29 вересня 2016 року. При цьому вказано, що вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги складає 22 роки 08 місяців 21 день.

З 30.09.2016 позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", про що свідчить лист Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 10.01.2017 № 27/03-23.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) і п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей", ОСОБА_1 нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні.

Із виписки по картковому рахунку позивача видно, що належна при звільненні одноразова грошова допомога надійшла на рахунок ОСОБА_1 31 жовтня 2016 року в розмірі 35349,18 грн.

Водночас суд звертає увагу на те, що нормами спеціального законодавства, а саме Законом України "Про Національну поліцію", Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постановами Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, від 11.11.2015 № 988 , якими врегульовані питання звільнення зі служби в поліції; порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських; виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції та не врегульовано питання щодо пропуску строку здійснення виплат при звільненні з поліції.

При цьому суд ураховує, що у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 лютого 2015 року в справі № 21-8а15.

Разом з цим, суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що норми КЗпП не можуть бути застосовані.

Дійсно, при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів поліції та у випадку виникнення спорів з цього приводу пріоритетними є норми спеціального законодавства, проте у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, то застосуванню підлягають саме загальні норми законодавства про працю.

Таким чином, хоч позивач і проходив службу в органах поліції на нього поширюються загальні норми законодавства про працю в разі відсутності їх у спеціальному законодавстві, що регулювали проходження ним служби.

За наведених обставин, коли нормами Законів України "Про Національну поліцію", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постанов Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 та від 11.11.2015 № 988 не врегульовано порядок проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції та питання щодо пропуску строку здійснення виплат при звільненні з поліції, то суд, згідно зі положеннями ст. 9 КАС України, вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Так, абзацом 1 частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час звільнення позивача, далі - КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За змістом ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом установлено, що в день звільнення позивача (29.09.2016), належна останньому сума одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 35349,18 грн виплачена не була. Остаточний розрахунок з позивачем Головним управлінням Національної поліції в Житомирські області проведено 31 жовтня 2016 року.

Отже, відповідачем допущено порушення строку розрахунку з позивачем при звільненні, що є підставою для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такий висновок відповідає змісту постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", зокрема п. 20 цієї постанови, яким визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Обчислення середнього заробітку у даному випадку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (зі змінами та доповненнями) та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року N 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за N 669/28799 (надалі - Порядок).

Водночас суд звертає увагу на те, що Порядок не містить правил розрахунку середньоденного грошового забезпечення у разі затримки розрахунку з поліцейським, але містить положення щодо розрахунку середньоденного грошового забезпечення у разі виплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, яка проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абз. 8 п. 8 розд. ІІІ Порядку).

Судом установлено, що кошти в сумі 35349,18 грн перераховані позивачу 31 жовтня 2016 року, відтак період затримки визначається із 30 вересня 2016 року до 30 жовтня 2016 року та складає 31 календарний день.

У відповідності до довідки Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 16.02.2017 № 397/29/02, загальна сума доходу ОСОБА_1 за два останні місяці роботи (липень - серпень 2016 року) становить 13050,00 грн, середньоденна заробітна плата складає 210,48 грн.

Отож, середній заробіток за весь час затримки виплати позивачу належних коштів у сумі 35349,18 грн, який необхідно стягнути на його користь, становить 6524,88 грн (31 к.д. * 210,48 грн), а не 9866,99 грн як це розраховано позивачем у позові.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути середній заробіток за період затримки з 30.09.2016 до 30.10.2016 виплати належної йому одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 6524,88 грн.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 6524,88 грн за період затримки з 30.09.2016 до 30.10.2016 виплати належної йому одноразової грошової допомоги при звільненні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко