Справа № 317/4530/16-а(2а/337/211/2016)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"01" березня 2017 р. справа №317/4530/16-а(2а/337/211/2016)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Запорізькому районі Запорізької області

на постанову Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19.12.2016 р. у справі №317/4530/16-а(2а/337/211/2016)

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Запорізькому районі Запорізької області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії та розпорядження відповідача від 11.10.2016 року у розгляді заяви позивача про призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання, визначення стажу роботи позивача та розміру щомісячного довічного грошового утримання;

- зобовязати відповідача починаючи з 04.10.2016 року призначити та виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, відповідно до частини 3 статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Постановою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19.12.2016р. позов задоволено. Постанова мотивована тим, що при здійсненні розрахунку стажу роботи позивача на посаді судді і визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України, у звязку з чим його дії слід визнати протиправними та зобовязати його призначити та виплатити позивачу з 04.10.2016р. щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач, зокрема, зазначив, що з 04 жовтня 2016 року на підставі

особистої заяви від 05.10.2016р. ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII.

До стажу судді на підставі записів трудової книжки та розрахунку стажу судді, який видано Запорізьким районним судом та наданого ОСОБА_1, до заяви про призначення грошового утримання (Додаток 3 до Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України) зараховано період роботи на посаді судді з 28.01.1993 р. по 03.10.2016 р., що становить 23 роки 8 місяців. Розмір щомісячного довічного грошового утримання позивачу призначено в розмірі 86 відсотків грошового утримання судді, який працював на відповідній посаді, а саме 80 відсотків за 20 років стажу на посаді судді та 6 відсотків за 3 роки стажу на посаді судді понад 20 років.

Нормами чинного законодавства не передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду служби в армії та навчання на денному відділенні у ВНЗ, які вказані в розрахунку стажу судді, виданого Запорізьким районним судом.

Підставою для задоволення позову ОСОБА_1 є ст. 126 ОСОБА_2 України, Закон України "Про статус суддів " від 15.12.1992 р. № 2862-ХІІ, який діяв до набрання чинності Закону України "Про судоустрій і статус суддів " від 07.07.2010 р. № 2453-VI, Рішення Конституційного суду № 4-рп/2016 від 08.06.2016 та постанова КМУ "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" від 03.09.2005 р. №865. Проте, постанова КМУ №865 від 03.09.2005р. регулювала порядок нарахування та виплати щомісячного грошового утримання суддів, які мають право на відставку, але продовжують працювати на посаді судді. Крім того, зазначена постанова з 01.01.2012 року втратила чинність.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Позивач надіслав апеляційному суду письмові заперечення, в яких просить суд відхилити апеляційну скаргу відповідача, справу розглянути в письмовому провадженні за відсутності сторін.

Представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що постановою Верховної Ради України "Про звільнення суддів" №1600-VIII від 22.09.2016р. позивач звільнений з посади судді Запорізького районного суду Запорізької області у звязку з поданням заяви про відставку та на підставі цього наказом №7-о-2016 від 03.10.2016р. відрахований зі складу суду.

05.10.2016 року позивач звернувся до відповідача із завою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно протоколу та розрахунку стажу №1619 від 11.10.2016р. позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 04.10.2016 року в розмірі 86% заробітної плати судді, виходячи із стажу роботи на посаді судді 23 роки 08 місяців 07 днів.

Відповідачем було враховано стаж роботи позивача на посаді судді з 28.01.1993р. по 03.10.2016р.

Вказаний стаж роботи підтверджується записами в трудовій книжці позивача та розрахунком стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 03.10.2016р., складеного Запорізьким районним судом Запорізької області.

Період проходження служби в лавах Радянської армії з 13.11.1975р. по 19.11.1977р. - 2 роки 07 днів та половина періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г.Шевченко з 01.09.1980р. по 25.06.1985р. - 02 роки 04 місяці були зараховані відповідачем до загального стажу роботи позивача.

Період військової служби та навчання у вищому навчальному закладі підтверджується копіями військового квитка та диплома позивача.

На думку позивача, відповідач неправомірно не включив до стажу роботи судді період проходження служби в лавах Радянської армії та половину періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г.Шевченко, у звязку з чим він звернувся до відповідача.

Листом від 08.11.2016 року №31/Г-4 відповідач повідомив позивача, що нормами чинного законодавства не передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду служби в армії та навчання на денному відділенні вищого навчального закладу, які вказані в розрахунку стажу судді, виданого Запорізьким районним судом повторно, та наданого позивачем відповідачу в листопаді 2016 року.

За висновком суду першої інстанції строк служби в армії та половина строку навчання на денному відділенні вищого навчального закладу підлягають зарахуванню до стажу роботи судді, оскільки:

- відповідно до ст.126 ОСОБА_2 України однією зі складових елементів незалежності судової влади є матеріальне забезпечення судді, в т.ч. і у випадку звільнення судді у відставку. Згідно ст.22 ОСОБА_2 України конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод;

- відповідно до п.11 Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом;

- стаж роботи позивача на посаді судді повинен розраховуватись відповідно до вимог діючого законодавства, яке діяло до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI, а саме на підставі Закону України "Про статус суддів" 15.12.1992р. №2862-XII та постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", оскільки позивач був обраний на посаду судді до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI і для нього зберігають чинність правила визначення стажу роботи на посаді судді, закріплені законодавством, що діяло раніше;

- п.3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу незарахування відповідачем до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає йому право на щомісячне довічне грошове утримання, періоду військової служби та половини періоду навчання на денному відділенні у вищому навчальному закладі, що вплинуло на визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Статтею 111 Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI, в редакції на час прийняття постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" №1600-VIII від 22.09.2016р., передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною пятою статті 126 ОСОБА_2 України, за поданням Вищої ради юстиції.

Відповідно до ч.1 ст.120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010 року суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно ч.1 ст.141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010 року судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки ІНФОРМАЦІЯ_1 і старші після досягнення ними такого віку:

60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року;

61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Відповідно до ч.3 ст.141 Закону України №2453-VI (в редакції Закону України від 02.03.2015р. №213-VIII) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Вказані положення ч.3 ст.141 Закону України №2453-VI визнано такими, що не відповідають ОСОБА_2 України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-рп/2016 від 08.06.2016р.

Таким чином, чином, на час прийняття постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" №1600-VIII від 22.09.2016р. була чинною наступна редакція ч.3 ст.141 Закону України №2453-VI: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання".

Відповідно до п.25 Прикінцевих на перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N1402-VIII від 02.06.2016р. право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя йде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст.529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Отже, у разі зарахування відповідачем проходження служби в лавах Радянської армії з 13.11.1975р. по 19.11.1977р. та половини періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету ім. Т.Г.Шевченко з 01.09.1980р. по 25.06.1985р. грошове утримання позивача мало скласти 90 відсотків заробітної плати судді.

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010 року, в редакції на час прийняття постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" №1600-VIII від 22.09.2016р., до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;

2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Аналогічні положення також встановлено ч.1 ст.137 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N1402-VIII від 02.06.2016 року, який набрав чинності 30.09.2016 року, а саме до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

З наведеного вбачається, що ані на час прийняття постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" №1600-VIII від 22.09.2016р., а ні на час звернення позивача із завою про призначення довічного грошового утримання від 05.10.2016р. чинним законодавством не було передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді навчання у вищому навчальному закладі та служби в армії. Також, положення п.11 Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010 року, Закон України "Про статус суддів" 15.12.1992р. №2862-XII та постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", на які посилався суд першої інстанції в обґрунтування оскарженого рішення, на час виникнення спірних правовідносин втратили законну силу.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, з 01.09.2008 року позивачу, у зв'язку з тим, що він мав стаж на посаді судді 15 років та 8 місяців та з урахуванням до цього стажу періоду проходження військової служби - 2 роки 7 днів та половину терміну навчання у вищому навчальному закладі - 2 роки 4 місяці відповідно до Закону України "Про статус суддів" 15 грудня 1992 року N2862-XII та постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", територіальним управлінням Держаної судової адміністрації було призначено щомісячне грошове утримання судді у розмірі 80% відповідно до Закону України "Про статус суддів" 15 грудня 1992 року N2862-XII.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_2 України в Україні діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Статтею 46 ОСОБА_2 України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами статей 21, 22 ОСОБА_2 України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 2 статті 19 ОСОБА_2 України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

Частинами 1-3 статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006р. Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003 р.).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, працюючи суддею, мав законні сподівання на зарахування періоду проходження строкової військової служби та половини часу навчання у вищому навчальному закладі до стажу роботи, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді.

Крім того, під час дії п.11 Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010 року позивач вже набув право на відставку, оскільки його стаж, розрахований з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" від 03.09.2005 р. №865, складав більше 20 років.

Також, Законом України "Про Вищу раду правосуддя" 21 грудня 2016 року №1798-VIII, який набрав чинності 05.01.2017 року, пункт 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII доповнено абзацом четвертим, відповідно до якого судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Оскільки позивач набув право та отримував грошове утримання судді у 2008 року та стаж на посаді суді вже було розраховано з урахуванням періоду проходження військової служби та половини терміну навчання у вищому навчальному закладі, колегія суддів доходить висновку про неправомірність дій відповідача щодо повторного перерахунку стажу судді позивача в цій частині відповідно до правових норм, що були чинні на час звернення позивача із заявою про призначення довічного грошового утримання судді.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України, а позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Запорізькому районі Запорізької області залишити без задоволення.

Постанову Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19.12.2016 р. у справі №317/4530/16-а(2а/337/211/2016) залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко