Справа № 137/1910/16-а
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 137/1910/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Робак М.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

02 березня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової Т.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Стаднік Л.В.,

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Літинському районі Вінницької області на постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України у Літинському районі Вінницької області про визнання неправомірними дій щодо відмови у призначенні пенсії,

В С Т А Н О В И В :

у жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України у Літинському районі Вінницької області (УПФ України у Літинському районі) про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції 1991 року та зобовязання відповідача призначити позивачу з 28 вересня 2016 року пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 01.12.1991 року.

Постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Позивач та його представник у судовому засіданні про задоволення апеляційної заперечили, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 28 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до УПФ України у Літинському районі із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Листом №898/06-35/02 від 07 жовтня 2016 року УПФ України у Літинському районі відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України Про прокуратуру з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення №213-VІІ від 02 березня 2015 року.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв не на підставі, не в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше : з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Згідно із п. 8 ст. 86 зазначеного Закону право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров'я, у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв'язку із скороченням кількості прокурорів, у зв'язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 на день звернення за призначенням пенсії, працює в органах прокуратури та має загальний стаж роботи 24 роки 01 місяць 07 днів, з яких спеціальний стаж працівника прокуратури складає 20 років 2 місяці 13 днів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та зобовязання управління Пенсійного фонду України у Літинському районі призначити ОСОБА_2 пенсію відповідно до ст. 50-1 Закону України Про прокуратуру з 28 вересня 2016 року.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії згідно з п. 5 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VІІІ, колегія суддів виходить з наступного.

Так, п. 5 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VІІІ визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VІІІ внесено зміни до ч. 15 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-XII.

Водночас, положення ст. 50-1 вказаного Закону, що визначають умови для призначення пенсії прокурорів і слідчих, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VІІІ змінені чи скасовані не були. Також, будь-яких змін до статті 86 Закону України "Про прокуратуру", в частині призначення пенсійного забезпечення, не вносились.

Таким чином, станом на час звернення позивача до УПФ України у Літинському районі із заявою про призначення пенсії діяли дві норми, які регулювали спірні правовідносини та передбачали можливість різного тлумачення чинного законодавства щодо наявності у позивача права на призначення пенсії.

Так, у справі Щокін проти України (рішення від 14 жовтня 2010 року п. 56-58) Європейський суд з прав людини зазначив, що на думку Суду, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

У справі, що розглядається, органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

Вищевикладених міркувань достатньо, щоб Суд дійшов висновку, що втручання у майнові права заявника було незаконним для цілей статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи встановлені у справі обставини, положення Закону, що регулює спірні правовідносини, а також практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

З огляду на вищезазначене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом першої інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Літинському районі Вінницької області залишити без задоволення, а постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року - без змін.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає

Ухвала суду складена в повному обсязі 07 березня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6