Справа № 826/8050/15
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 березня 2017 року № 826/8050/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П. розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

до Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

ОСОБА_2

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом про визнання протиправними дії Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з накладення арешту на все майно згідно постанови № 32938663 від 05.06.2012 1-й Київський ВДВС Одеського МУЮ, в частині накладення арешту на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та про зобов'язання відповідача звільнити з-під арешту зазначене нерухоме майно.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.08.2015 року позов задоволено повністю. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2015 року постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.11.2016 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд. Судом касаційної інстанції зазначено, що судами не враховано, що суттєве значення для вирішення спору у даній справі є встановлення дійсної вартості предмета застави на час розгляду даної справи та співвідношення такої вартості із сумою заборгованості боржника перед позивачем.

Під час нового розгляду справи позивач підтримав заявлений позов та в обгрунтування заявлених вимог послався на закони України «Про виконавче провадження», «Про іпотеку» та «Про заставу» і зазначив, що арешт на квартиру накладено з порушенням вимог, оскільки вона є предметом іпотеки, відповідно до іпотечного договору від 03.03.2008р., а тому товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Відповідач проти позову заперечив з огляду на відсутність заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки та правомірність дій державного виконавця під час відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника.

Третя особа до суду не з'явилась, пояснень чи заяв поштою не надіслала.

Під час письмового провадження проведено заміну відповідача його правонаступником - Київський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

03.03.2008 року ОСОБА_2, як позичальник, уклала з АКІБ «УкрСиббанк», як Банк, договір про надання споживчого кредиту № 0.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваль Н.В., за реєстровим номером № 242, за умовами якого третя особа передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Договором кредиту наступне нерухоме майно, а саме: квартиру під номером 18, яка знаходиться у будинку під АДРЕСА_1.

12.12.2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступив ТОВ Кей-Колект відповідно до договору факторингу № 1 свої вимоги за зобов'язаннями позичальника за кредитним договором.

Представник позивача зазначив, що 03.03.2015р. при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за Іпотечним договором № б/н від 03.03.2008р., а саме: квартира за адресою АДРЕСА_1 накладено арешт на все майно постановою відповідача № 32938663 від 05.06.2012р.

Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, обтяження на підставі вказаного арешту зареєстровано 16.08.2012 за № 6711414.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2012 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції відповідно до вимог ст.ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-3631/10 Київського районного суду м. Одеси від 17.08.2011 року про стягнення грошової суми з ОСОБА_2 на користь AT «Райффайзен Банк Аваль» в особі ООД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 1820,00 грн.

Боржнику - ОСОБА_2 було запропоновано самостійно виконати вимоги виконавчого документа в строк до семи днів з моменту винесення постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

В заяві про відкриття виконавчого провадження від 07.05.2012 року представник стягувача просив з метою забезпечення виконання по виконавчому документу - виконавчому листу, одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, накласти арешт на майно боржника.

13.06.2012 року, керуючись ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем відділу винесено постанову про об'єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження.

Відповідно до статті 57 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час відкриття виконавчого провадження, далі - Закон № 606-XIV) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

При цьому, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Отже, накладення арешту на майно у виконавчому провадженні не є актом звернення стягнення на майно, а є лише дією, спрямованою на забезпечення можливості звернення стягнення на майно у майбутньому.

Відповідно до частини восьмої статті 54 Закону № 606-XIV примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 1 Закону України від 05.06.2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною шостою статті 3 зазначеного Закону у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Таким чином, у іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки тільки у випадку порушення боржником основного зобов'язання.

Статтями 54 (редакція від 09.03.2011) та 52 Закону № 606-XIV встановлено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у випадку, якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, після задоволення його вимог залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» право державного виконавця на накладення арешту на майно боржника не обмежено перебуванням такого майна у іпотеці та не встановлено обов'язку державного виконавця при накладенні арешту на майно боржника здійснити перевірку відсутності обтяження зазначеного майна іпотекою.

5 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», яким встановлено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункти 5-7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення»).

З огляду на викладене суд зазначає, що накладення арешту на майно у виконавчому провадженні не є актом звернення стягнення на майно, а є дією спрямованою на забезпечення можливості звернення стягнення на майно у майбутньому, а також те, що стягнення коштів за рахунок предмета іпотеки можливо лише у випадку порушення боржником основного зобов'язання, а залишок коштів після задоволення вимог іпотекодержателя використовується для задоволення вимог інших стягувачів.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права суд приходить до висновку, що факт накладення арешту на предмет іпотеки не може порушувати переважне право іпотекодержателя на звернення стягнення на майно, що перебуває в іпотеці.

Іпотекодержатель не позбавлений права звернутися до суду в загальному порядку у разі невиконання кредитного договору боржником та у разі наявності доказів такого невиконання.

На виконання вимог ухвали Вищого адміністративного суду України позивачем не надано доказів вартості предмета застави на час розгляду даної справи та співвідношення такої вартості із сумою заборгованості боржника перед позивачем, а надано лише довідку по заборгованості третьої особи станом на 14.02.2017 року.

Пунктом 5.3.1. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за №865/4158, визначено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеною у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника.

При реалізації цієї норми необхідно мати на увазі, що згідно із частиною 2 статті 1 Закону України від 02.10.1992 року № 2654-ХІІ «Про заставу» (в редакції на час відкриття виконавчого провадження) застава - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно статті 20 цього Закону, за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання заставодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Для підтвердження своїх вимог заставодержатель надає державному виконавцю договір застави, кредитний договір або інший договір, який підтверджує основне зобов'язання, документи, які підтверджують виконання боржником зобов'язань перед заставодержателем (платіжне доручення, квитанція тощо про сплату відповідних сум), розрахунки, які підтверджують вимоги заставодержателя, та інші документи на підтвердження таких вимог (пункт 5.3.3. Інструкції).

Застава має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії договору застави.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права, суд приходить до висновку, що накладення арешту в межах виконавчого провадження на предмет іпотеки не порушує переважне право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог при настанні зобов'язання щодо погашення заборгованості за рахунок предмета іпотеки. При цьому, строк основного зобов'язання щодо повернення кредитних коштів із відсотками встановлено сторонами договору про надання споживчого кредиту до 05.03.2018 року (пункт 1.2.2. Договору). Доказів протилежного суду не пред'явлено.

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 69-71, 86, 160-163, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Т.П. Балась