Справа № 815/4549/16
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/4549/16

Категорія: 8.1 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування наказів про продовження термінів проведення планової виїзної перевірки та про внесення змін до наказу про проведення планової виїзної документальної перевірки, -

ВСТАНОВИВ:

08 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у м. Києві, в якому, з урахуванням уточнень просила суд визнати протиправними та скасувати накази ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві:

- № 629 від 10.08.2016 р. про продовження термінів проведення планової виїзної перевірки;

- № 668 від 29.08.2016 р. про внесення змін до наказу від 14.07.2016 р. № 579.

Постановою від 20 жовтня 2016 року, ухваленою в порядку письмового провадження, Одеський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив неповне зясування обставин справи, у звязку з чим висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та ухвалення неправильного судового рішення.

Так, апелянт зазначає, що в оскарженій постанові суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що порушення податковим органом вимог п.77.4 сі. 77 ІІК України при проведенні планової виїзної перевірки платника податків, - є підставою для продовження термінів планової виїзної перевірки. Водночас суд першої інстанції в оскарженій постанові дійшов висновку, що при призначенні та проведенні планової виїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 за наказом № 579 від 14.07.2016р., податковим органом порушено вимоги п.77.4 ст.77 ПК України, у зв'язку з чим платник податків правомірно не допустив податковий орган до проведення перевірки.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фактично видання вищевказаного наказу № 579 від 14.07.2016р., обумовлено неотриманням ОСОБА_1 у відведений п.77.4 ст.7 Податкового кодексу України термін копії наказу про проведення документальної планової перевірки та письмового повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки та недопущення посадових осіб до перевірки. Не погоджується апелянт і з тим, що суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що продовження строків проведення документальної перевірки в даному випадку буде неправомірним, лише з тих підстав, що відповідний наказ не було вручено в установлений п. 77.4 ст. Податкового кодексу України термін, що позивач помилково ототожнює з правом податкового органу на здійснення контролю.

Апелянт вважає, що до таких помилкових висновків суд першої інстанції дійшов внаслідок того, що:

- не звернув уваги на те, що причиною «неотримання» платникам податку ОСОБА_1 копії наказу про проведення перевірки №579 від 14.07.2016р. та повідомлення про проведення перевірки - є порушення податковим органом вимог п. 77.4 ст. 77 1ІК України; вказаний факт визнано вищестоящим податковим органом (ГУ ДФС у м. Києві) в листах від 02.09.2016р. №5739/к/26-15-13-06-24 та від 19.09.2016р. №к/26-15-13-06-24;

- не звернув уваги на те, що платнику податків - самозайнятій особі ОСОБА_1 ІЗ. не було пред'явлено направлення з відміткою про продовжене перевірки з 12.08.2016р. по 18.08.2016р., хоча згідно з п. 1.2.4 Методичних рекомендацій, затверджених Наказом ДФС від 31.07.2014р. №22, продовження строків документальних та фактичних перевірок, здійснюється за умови; забезпечення пред'явлення платнику податків направлення з відміткою про продовження перевірки;

- не взяв до уваги те, що Позивач не оспорює фундаментальне праве податкового органу на проведення перевірок платників податків взагалі. Позивач лише оспорює право податкового органу видавати наказ про продовження терміну проведення перевірки, право на проведення якої у податкового органу не виникло; адже наказ №579 від 14.07.2016р. вручений з порушенням вимог п. 77.4 ст. 77 ПК України; юридичним наслідком порушення вимог п.77.4 ПК України є відсутність права у податкового органу проводити перевірку конкретного платника податків (ОСОБА_1 В.) на підставі конкретного наказу (№579 від 14.07.2016р.); а якщо право на проведення перевірки згідно наказу №579 від 14.07.2016р. у податкового органу не виникло, то як можна продовжувати терміни проведення такої перевірки; як можна продовжувати те, право на що не виникло.

Також на думку апелянта, в оскарженій постанові суд першої інстанції неправильно застосував норми Податкового кодексу України, які регулюють питання не допуску платником податків контролюючого органу до проведення перевірки та юридичні наслідки, які при ньому настають.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції правильно з'ясував, що платником податків ОСОБА_1 05.08.2016р. не допущено контролюючий орган до проведення податкової перевірки, в листі від 06.08.2016р. платник податків ОСОБА_2 пояснила причини не допуску до проведення перевірки з огляду на порушення контролюючим органом вимог п. 77.4 ПК України.

З посиланням на приписи п. 81.2 ст. 81, п. 86.3 ст. 86, ст. 94 ПК України, п. 1.4.6 Методичних рекомендацій, затверджений наказом ДФС № 22 від 31.07.2014 року, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що податковий орган, видаючи оскаржені накази, діяв не у спосіб, передбачений ПК України, оскільки після того, як 05.08.2016р. платник податків - ОСОБА_1 В І відмовила податковому органу в допуску до проведення перевірки на підставі наказу №579 від 14.07.2016р., податковий орган повинен був не пізніше 18.08.2016р. (5 робочих днів з дня закінчення перевірки, призначено згідно наказу №579 від 14.07.2016р.) скласти акт про відмову у допуску до проведення перевірки (виконати вимоги п. 81.2 ст. 82 ПК України, п. 86.Г сі. 86 1ІК України) та вжити заходів згідно ст. 94 ПК України, а не видавати накази про продовження (наказ № 629 від 10.08.2016р.) та про перенесена термінів проведення перевірки (наказ №668 від 29.08.2016р.).

Таким чином, апелянт вважає, що відповідач, отримавши 05.08.2016р. відмову платника податків у допуску до проведення перевірки за наказом №579 від 14.07.2016р., діяв не у спосіб передбачений законом, тобто, замість застосування процедур, передбачених п. 81. 2 ст. 81 та ст.94 ПК України, податковий орган видав накази про продовження та про перенесення строків проведення перевірки. Проте, як юридичний наслідок відмови платника податків у допуску контролюючого органу до проведення перевірки - це не продовження та перенесення строків такої перевірки, а складання акту про не допуск та застосування процедур, передбачених ст. 94 ПК України.

Також апелянт вважає помилковим те, що суд першої інстанції при винесенні оскарженої постанови не врахував, що відповідач, видавши наказ №668 від 29.08.2016р. діяв не у спосіб та не в межах повноважень, визначених ПК України.

Апелянт зазначає, що надаючи юридичну оцінку наказу відповідача №668 від 29.08.2016 р. суд першої інстанції в оскарженій постанові зауважив, що зазначений наказ фактично є наслідком попереднього порушення податковим органом встановленої п. 77.4 ст. 77 ПК України умови для реалізації наказу №579 від 14.07.2016 року та інструментом легалізації передбаченої в плані графіку перевірки.

Також апелянт вказує на те, що суд першої інстанції зазначив, що позивач, як на підставу для скасування вищеозначеного наказу посилається на приписи п. 44.5 ст. 44 ПК України, зважаючи на що в спірному наказі відповідні підстави для перенесення перевірки не наведені. Проте суд вважає, що такий підхід є занадто формальним оскільки з обставин справи та матеріалів справи вбачається, що оскаржений наказ №668 від 29.08.2016р. складений не на виконання вимог п. 44.5 ст. 44 ПК України і по суті не є наказом, яким перевірка переноситься з передбачених зазначеною нормою підстав. Зазначеним наказом лише коригується та приводиться у відповідність проведення перевірочних заходів до плану - графіку, чим у т. ч. захищаються й права платника податків.

З вказаними висновками суду першої інстанції апелянт не погоджується з огляду на наступне:

- в позові Позивач ніде і не вказував, що спірний наказ №668 від 29.08.2016 року виданий на виконання вимог п. 44.5 ст. 44 ПК України;

- п. 44.5 ст. 44 ПК України - єдиний випадок, передбачений ПК України, коли у контролюючого органу виникає право на перенесення термінів проведення перевірки; інших випадків, коли податковому органу надається право окремим наказом переносити терміни проведення перевірки, Податковий кодекс України не містить;

- враховуючи, що обставини, визначені п. 44.5 ст. 44 ПК України, у платника податків ОСОБА_1 відсутні, то відповідно у податкового органу відсутні повноваження і правова підстава переносити терміни проведення перевірки платника податків ОСОБА_1;

- позивач не стверджував, що внаслідок порушення податковим органом вимог п. 77.4 ст. 77 ПК України при врученні позивачу наказу №579 від 14.07.2016р., податковий орган втратив своє «фундаментальне» право на здійснення фіскального контролю; разом з тим внаслідок порушення податковим органом вимог п. 77.4 ст. 77 ПК України наказ №579 від 14.07.2016р. вичерпав свою юридичну дію, оскільки право на його реалізацію у податкового органу не виникло; видаючи спірний наказ №668 від 29.08.2016р. відповідач по суті вносить зміни в наказ, який вичерпав свою юридичну дію та за жодних обставин не може вже бути підставою для проведення перевірки позивача;

- для реалізації права відповідача провести планову документальну перевірку позивача, відповідач повинен був з дотриманням вимог п.77.2 та п.77.4 ст. 77 ПК України видати новий наказ на проведення перевірки позивача, а не вносити у непередбачений ПК України спосіб зміни до юридично нечинного наказу №579 від 14.07.2016р., який за жодних обставин, з огляду на порушення вимог п. 77.4 ст. 77 ПК України, не може бути підставою для проведення податкової перевірки позивача.

На думку апелянта відповідач, всупереч ст. 19 Конституції України, діяв не у спосіб, передбачений ПК України, оскільки ПК України не містить права податкового органу переносити терміни проведення перевірок платника податків, окрім як у випадках передбачених п. 44.5 ст. 44 ПК України. Відсутні підстави, передбачені п. 44.5 ст. 44 1 ІК України, відповідно й відсутні підстави для перенесення контролюючим органом строків проведення перевірки.

За таких обставин апелянт вважає, що обґрунтовуючи законність спірного наказу №668 від 29.08.2016р., суд першої інстанції не послався на жодну норму ПК України, натомість обґрунтував свою позицію абстрактними посиланнями на ст. 8 Конституції України, ст. 2 КАС України та практику ЄСПЛ, яка напряму не має жодного відношення до предмету спору в цій справі.

Також в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскарженої постанови не врахував вимоги ст.. 19 Конституції України.

Апелянт вважає, що оскільки відповідач - є суб'єктом владних повноважень, органом державної виконавчої влади у сфері фіскального контролю за дотриманням податкового законодавства платниками податків, то відповідно до вимог ст. 19 Конституції України він повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Натомість, апелянт зазначає, що в оскарженій постанові суд перший інстанції дійшов доволі суперечливого висновку про те, що фундаментальне право контролюючого органу на здійснення свого прямого обов'язку фіскального контролю не може ставитись у залежність від недотримання адміністративних процедур. З таким висновком суду першої інстанції апелянт не погоджується, оскільки «адміністративні процедури» - це норми Податкового кодексу, які треба виконувати безумовно, а не обґрунтовувати їх порушення наявністю якогось вищого «фундаментального права». Апелянт зазначає, що обов'язок органів державної влади діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, - є основою правопорядку в Державі, що закріплено в ст. 19 Конституції України, порушення цього порядку не можна виправдати жодними посиланнями ні на «фундаментальне право», ні на «верховенство права» та рішення ЄСПЛ.

При цьому апелянт посилається на те, що Верховний Суд України в постанові від 27.01.2015р. зауважив, що: «аналізованими нормами ПК, з дотриманням балансу публічних приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до і до її початку.».

Також

апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосувати право у світлі своєї оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи. Логічним наслідком принципу загального застосування законів є те, що законодавчі акти не завжди є чітко сформульованими. Необхідність уникати надмірної жорсткості у формулюваннях та відповідати обставинам, що змінюються, означає багато законів неминуче мають більшою або меншою мірою нечіткі і формулювання. Тлумачення та застосування таких актів залежить від практики».

При цьому апелянт зазначає, що:

- згідно з п. 1 ч. 1 ст. 9 КАС України, суд вирішує справи не на підставі практики, а відповідно до Конституції та законів України;

- тлумачення Законів України віднесено не до компетенції адміністративних судів, а до компетенції Конституційного Суду України;

- якщо у суду першої інстанції при винесенні оскарженої постанови виникли сумніви у застосуванні тієї чи іншої норми Податкового кодексу України, він повинен був виходити з принципу, викладеного в п. 56.21 ст. 56 ПК України, згідно якого якщо норми ПК України припускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків. На необхідності застосування принципу, викладеного в п. 56.21 ст. 56 ПК України, наголошував також і Вищий адміністративний суд України в листі №203/11/13-11 від 10.02.2011 року.

Наступним доводом апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушення прав позивача при прийнятті оскаржених наказів

Апелянт зазначає, що оскаржені накази відповідача (наказ № 629 від 10.08.2016р. та наказ №668 від 29.08.2016р.) фактично є спробою у непередбачений Податковим кодексом України спосіб легалізувати факт порушення податковим органом вимог п. 77.4 ст. 77 Податкового кодексу України при проведенні перевірки платника податків ОСОБА_1 на підставі наказу №579 від 14.07.2016р. Та є спробою контролюючого органу провести податкову перевірку платника податків - ОСОБА_1 на підставі наказу №579 від 14.07.2016 р. незважаючи на порушення приписів п. 77.4 ст. 77 ПК України. Апелянт зазначає, що оскаржені накази потягли за собою порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки за їх допомогою контролюючий орган укрив допущені щодо позивача порушення та продовжує у протиправний спосіб обмежувати права та законні інтереси позивача.

Зокрема, апелянт вказує на те, що на підставі оскаржених наказів відповідач 26.09.2016р. склав акт №688/26-53-13-06/НОМЕР_1 про відмову у допуску до проведення виїзної перевірки. При цьому, як встановив суд першої інстанції, не допуск відповідача до проведення планової виїзної перевірки вчинено позивачем 05.08.2016 р., а акт про відмову від допуску до проведення планової виїзної перевірки складено 26.09.2016р., тобто через 34 робочих дні після відмови в допуску до перевірки, що прямо суперечить положенням п. 86.4 ст. 86 ПК України.

Апелянт зазначає, що внаслідок незаконно складеного акту №688/26-53-13-06/НОМЕР_1 від 26.09.2016р., який складений на підставі незаконних наказів №629 від 10.08.2016р. та №668 від 29.08.2016р., податковий орган застосував до позивача процедури визначені ст. 94 ПК України. Зокрема 27.09.2016р. ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві скеровано до Одеського окружного адміністративного суду подання про зупинення видаткових операцій платника податків - ОСОБА_1 по рахунку в ПАТ «АКБ «НОВИЙ» (МФО 305062, п/р №0001). Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2016р. у справі №815/5087/16 у прийнятті подання ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві відмовлено.

Таким чином, апелянт вважає, що саме «завдяки» оскарженим наказам відповідача, які прикривають його незаконні дії, відповідач почав застосовувати по відношенню до позивача адміністративні процедури, передбачені ст. 94 ПК України, в той час, як позивач правомірно не допустив контролюючий орган до проведення перевірки з огляду на порушення відповідачем вимог п. 77.4 ст. 77 ПК України.

За таких обставин апелянт вважає, що оскаржені накази напряму стосуються особистого становища позивача, оскільки дають змогу та підставу відповідачу застосовувати процедури, передбачені ст. 94 ПК України по відношенню до позивача.

Також апелянт вважає порушенням те, що суд першої інстанції не врахував судову практику суду касаційної інстанції, яка свідчить про обґрунтованість правової позиції позивача, зокрема, викладену в ухвалі ВАСУ від 16.05.2012 р. у справі №К/9991/77530/11, в ухвалі від 11.06.2015 року у справі №К/800/49543/13, в ухвалі від 04.10.2016р. у справі №К/800/15215/16.

Державна податкова інспекція у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві надала письмові заперечення на апеляційну скаргу,в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову без змін.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції встановив, що на підставі плану-графу проведення документальних перевірок фізичних осіб-підприємців ДПІ у Дніпровському району ГУ ДФС України у м. Києві на ІІІ квартал 2016 р. та відповідно до п.77.1 ст.77 ПК України, п.2 ст.13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» наказом начальника ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 14.07.2016 р. № 579 призначено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю ОСОБА_1 з 29.07.2016 р. тривалістю 10 робочих днів.

05 серпня 2016 р. за адресою здійснення ОСОБА_1 нотаріальної діяльності (м. Києв, вул. Зої Гайдай, 5) прибули співробітники ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які вручили позивачу оригінал повідомлення від 15.07.2016 р. № 5913/к/26-53-13-06-12 про проведення з 29.07.2016 р. документальної планової виїзної перевірки; копію наказу № 570 від 14.07.2016 р.; направлення на перевірку від 27.07.2016 р. №№ 84, 85; план перевірки (для огляду).

Суд першої інстанції встановив, що оскільки позивачу не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки не було вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки, ОСОБА_1 не допустила перевіряючих до перевірки та 06.08.2016 р. звернулася до податкової інспекції із заявою, в якій пояснила причини недопуску та висловила прохання припинити дії щодо реалізації наказу № 579 від 14.07.2016 р. В заяві від 11.08.2016 р. позивач продублювала зміст попередньої заяви, підкресливши відсутність права у працівників податкової інспекції проводити перевірки.

У відповідь листом від 02.09.2016 р. № /к/26-15-13-06-24 податковий орган повідомив представнику позивача ОСОБА_5 про те, що ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві було прийнято наказ від 29.08.2016 р. № 668 про внесення змін до наказу № 579 від 14.07.2016 р. в частині термінів проведення перевірки. Відповідно до зазначеного наказу планова перевірка самозайнятої особи ОСОБА_1 розпочнеться з 14.09.2016 р. та буде тривати 10 робочих днів, про що платника податків повідомлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення шляхом надсилання наказу на адресу, визначену платником податків, як податкову.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до матеріалів справи, 05.09.2016 р. на податкову адресу ОСОБА_1 (м. Одеса, вул. Терешкової, 13) надійшли копії наказу ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 10.08.2016 р. № 629 про продовження термінів проведення планової виїзної перевірки з 12.08.2016 р. по 18.08.2016 р.; наказу ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 29.08.2016 р. № 668 про внесенням змін до наказу від 14.01.2016 р. № 579 в частині строків проведення планової перевірки (визначити строки з 14.09.2016 р. тривалістю 10 робочих днів); повідомлення від 29.08.2016 р. № 7027/к/26-53-13-06-12 про проведення планової документальної виїзної перевірки з 14.09.2016 р.; лист від 16.08.2016 р. № 6843/к/26-53-13-06-12.

Не погоджуючись із вищеозначеними наказами ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 10.08.2016 р. № 629 про продовження термінів проведення планової виїзної перевірки з 12.08.2016 р. по 18.08.2016 р., від 29.08.2016 р. № 668 про внесенням змін до наказу від 14.01.2016 р. № 579 в частині строків проведення планової перевірки (визначити строки з 14.09.2016 р. тривалістю 10 робочих днів), позивач звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом.

Плсилаючись на прписи п. 75.1 ст. 75, пп. 75.1.2 п.75.1 ст.75, п.77.4 ст.77 ПК України суд першої інстанції зазначив, що цими нормами встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних планових виїзних, та повне їх дотримання може бути належною підставою для винесення наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.

Також суд першої інстанції зазначив, що бланкетною нормою, яка міститься у пункті 77.6 статті 77 ПК, передбачено застосування до порядку допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової виїзної перевірки положень пункту 81.1 статті 81 ПК, за змістом якої посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

В той же час суд першої інстанції зазначив, що контролюючі органи здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів; контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів (пп.19-1.1, 19-1.2 п.19.1 ст.19 Податкового кодексу України). Зокрема, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення (пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України).

Також суд першої інстанції послався на приписи п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу відповідно до яких тривалість перевірок, визначених у статті 77 цього Кодексу, не повинна перевищувати 30 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - 10 робочих днів, інших платників податків - 20 робочих днів.

Продовження строків проведення перевірок, визначених у статті 77 цього Кодексу, можливе за рішенням керівника контролюючого органу не більш як на 15 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - не більш як на 5 робочих днів, інших платників податків - не більш як на 10 робочих днів.

Також суд першої інстанції зазначив, що відповідно до п.1.2.4 Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених Наказом Державної фіскальної служби України 31 липня 2014 року № 22, продовження строків проведення документальних та фактичних перевірок здійснюється відповідно до статті 82 розділу II Кодексу за наказом органу державної фіскальної служби, яким було призначено таку перевірку. Статтею 82 розділу II Кодексу не обмежується кількість наказів про продовження строків перевірки за умови дотримання визначеної цією статтею тривалості перевірки та забезпечення надання платнику податків (посадовим особам платника податків або його законним (уповноваженим) представникам) копії зазначеного наказу та пред'явлення направлення з відміткою про продовження перевірки.

Продовження проведення перевірки розпочинається у перший робочий день за останнім робочим днем здійснення перевірки, зазначеним у направленні на перевірку. Наказ про продовження перевірки видається у ході проведення перевірки для недопущення перерви між датою закінчення перевірки згідно з першим направленням та датою продовження перевірки, зазначеною у відповідному наказі, на підставі доповідної записки керівника підрозділу органу державної фіскальної служби, який здійснював (очолював) таку перевірку, з викладенням підстав та причин необхідності такого продовження.

Суд першої інстанції встановив, що наказом ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві № 629 від 10.08.2016 р. Управлінню податків і зборів з фізичних осіб продовжено терміни проведення планової виїзної перевірки ОСОБА_1 тривалістю 5 робочих днів з 12.08.2016 р. по 18.08.2016 р. на підставі абз.2 п.82.1 ст.82 ПК України та у зв'язку із тим, що на граничний термін закінчення планової виїзної документальної перевірки не надані документи в повному обсязі за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2015 р.

Проте суд першої інстанції зазначив, що фактично видання наказу № 629 від 10.08.2016 р. обумовлено неотриманням ОСОБА_1 у відведений п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України термін копії наказу про проведення документальної планової перевірки та письмового повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки та недопущенням посадових осіб до перевірки.

При цьому суд першої інстанції відхилив посилання позивача на те, що продовження строків проведення документальної перевірки в даному випадку є неправомірним лише з тих підстав, що відповідний наказ не було вручено в установлений п.77.4 ст.77 Податкового кодексу термін, що позивач помилково ототожнює із правом податкового органу на здійснення контролю.

Суд першої інстанції зазначив, що з огляду на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 24.12.2010 року у справі № 21-25а10 за позовом ТОВ Foods and Goods L.T.D. відповідно до якої підконтрольний субєкт, який вважає порушеним порядок та підстави призначення перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень законодавства, дотримання якого перевіряється контролюючими органами.

Тобто, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку позивач у повній мірі використав захисний механізм у вигляді недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки з огляду на приписи п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України.

Однак суд першої інстанції не погодитися із твердженням позивача, що недотримання цього нормативного припису фактично нівелює право контролюючого органу на проведення перевірки, яке в свою чергу унеможливлює подальше продовження її строків.

Так, суд першої інстанції зазначив, що п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України передбачає умову отримання права на проведення документальної планової перевірки платника податків, що реалізується допуском платника податків посадових осіб до такої перевірки або відмові у такому допуску, - тобто зводиться до конкретного механізму правового захисту, який має місце у конкретний час (на стадії допуску до перевірки). Фундаментальне ж право контролюючого органу на здійснення свого прямого обовязку фіскального контролю не може ставитись у залежність від недотримання адміністративних процедур. На думку Конституційного Суду України, закріплені в підпункті 16.1.13 пункту 16.1 статті 16, підпункті 20.1.11 пункту 20.1 статті 20 ПК України компетенція контролюючих органів та обов'язок платників податків є необхідними умовами для забезпечення виконання приписів частини першої статті 67 Конституції України, згідно з якою кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Оскільки позивач помилково ототожнив право на перевірку в аспекті умови для її початку, та право на перевірку в аспекті функції органу фінансового контролю, суд першої інстанціїх відхилив покладені в основу позовної вимоги про скасування наказу від 14.07.2016 р. № 549 доводи позивача та залишив її без задоволення.

Оцінюючи підстави для видання відповідачем наказу № 668 від 29.08.2016 р., яким Управлінню податків і зборів з фізичних осіб наказано провести документальну планову виїзну перевірку фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю, ОСОБА_1 з питань податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби, дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2015 р. з 14.09.2016 р. тривалістю на 10 робочих днів, суд першої інстанції не встановив правових підстав для скасування цього наказу.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що наказ № 668 від 29.08.2016 р., фактично є наслідком попереднього порушення податковим органом встановленої п.77.4 ст.77 ПК України умови для реалізації наказу № 579 від 14.07.2016 р. та інструментом легалізації передбаченої в плані-графіку перевірки позивача.

Як на підставу для скасування наказу № 668 від 29.08.2016 р. позивач посилається на приписи п.44.5 ст.44 ПК України, зважаючи на те, що в спірному наказі відповідні підстави для перенесення перевірки не наведені. Проте суд першої інстанції дійшов висновку, що такий підхід є занадто формальним, оскільки з обставин справи та матеріалів у цілому вбачається, що оскаржений наказ № 668 від 29.08.2016 р. складений не на виконання вимог п.44.5 ст.44 ПК України і по суті не є наказом, яким перевірка переноситься з передбачених зазначеною нормою підстав, а зазначеним наказом лише коригується та приводиться у відповідність проведення перевірочних заходів до плану-графіку, чим, у тому числі, захищаються й права платника податків.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачем, в якості правової підстави для видання наказу № 668 від 29.08.2016 р., не використовувані пункт 44.5 ст.44 ПК України, який встановлює єдину підставу для перенесення проведення перевірки, зокрема такі, як втрата, пошкодження або дострокове знищення документів, зазначені в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, для відновлення яких платнику податків надається 90 календарних днів. Суд першої інстанції зауважив, що зазначеною нормою врегульовано конкретний та спеціальний випадок, який стосується не стільки «перенесення перевірки», скільки забезпечення повноти перевірочних заходів в разі відсутності первинної документації.

На думку суду першої інстанції комплексний аналіз зазначеного правового явища вказує на те, що, оскільки діяльність суб'єктів господарювання перевіряється на відповідність дотримання податкового валютного та іншого законодавства, то застосовуючи принцип тлумачення від попереднього правового явища до наступного і навпаки, отримуємо правовий припис про те, що й суб'єкти владних повноважень у своїй владній діяльності мають повноваження застосовувати цей принцип верховенства права, який гарантований статтею 8 Конституції України, в тому числі в умовах відсутності законодавства, яке чітко регулює порядок здійснення адміністративних проваджень, як і в цьому випадку перевірочних процедур.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд першої інстанції керувався критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд першої інстанції вказав, що критерій «пропорційності», використаний судом у справі, яка розглядається, передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та контролюючими заходами. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «публічного» інтересу, суд визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. В даному випадку суд повинен з'ясувати, чи втручання, про яке йдеться, «відповідало поставленій законній меті» і чи аргументи, наведені податковим органом на його виправдання, є «доречними й достатніми».

Суд також визнає, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право у світлі своєї оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

Логічним наслідком принципу загального застосування законів є те, що законодавчі акти не завжди є чітко сформульованими. Необхідність уникати надмірної жорсткості у формулюваннях та відповідати обставинам, що змінюються, означає, що багато законів неминуче мають більшою або меншою мірою нечіткі формулювання. Тлумачення та застосування таких актів залежить від практики.

Суд першої інстанції також послався на те, що у мотивувальній частині рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України» (пункти 23 - 25) зазначено, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов'язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довід. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення.

В той же час суд враховує, що застосування різних способів захисту порушеного права позивача повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку. Порушення вимог законодавства рішенням чи діями субєкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, про що зазначив Вищий адміністративний суд в ухвалі № 826/9638/13-а від 25.09.2014 р.

Повертаючись до обставин справи в аспекті правової позиції позивача суд першої інстанції дійшов висновку, що оскарження, основане на вищевикладених доводах, слід відкинути, в першу чергу, через невідповідність rationae personae, оскільки будь-яке рішення не стосуватиметься особистого становища позивача і жодного прямого чи негайного наслідку для провадження, яке стало приводом для позову, не матиме mutatis mutandis, адже на момент розгляду справи оскаржувані накази є вичерпаними. Завдання ж адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органі мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Пунктом 75.1. статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно з положеннями підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Порядок проведення документальних планових перевірок врегульовано нормами статті 77 Податкового кодексу України.

Так, пунктом 77.1 статті 77 Податкового кодексу України передбачено, що документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.

Періодичність проведення документальних планових перевірок платників податків визначається залежно від ступеня ризику в діяльності таких платників податків, який поділяється на високий, середній та незначний. Платники податків з незначним ступенем ризику включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки, середнім - не частіше ніж раз на два календарних роки, високим - не частіше одного разу на календарний рік.

Порядок формування та затвердження плану-графіку, перелік ризиків та їх поділ за ступенями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

За приписами пункту 77.4. статті 77 Податкового кодексу України про проведення документальної планової перевірки керівником контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Пунктом 77.6. статті 77 Податкового кодексу України встановлено, що допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

Стаття 81 Податкового кодексу визначає умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок.

Пункт 81.1. статті 81 Податкового кодексу України визначає умови, при дотриманні яких посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення перевірки.

З 01 вересня 2015 року частина перша пункту 81.1. діє у редакції Закону № 655-VII від 17.07.2015 р.:

81.1. Посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Інші абзаци пункту 81.1. статті 81 Податкового кодесу України злишилися незмінними і є такими.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п'ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред'явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Згідно з пунктом 81.2 ст. 81 ПК України у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови.

Системний аналіз положень статті 81 Податкового кодексу України дає підстави стверджувати, що обов'язковою передумовою початку перевірки є пред'явлення або надіслання суб'єкту перевірки таких документів як направлення на проведення перевірки, копії наказу про проведення перевірки та службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Такі положення статті 81 Податкового кодексу України корелюються з абзацом другим пункту 77.7 статті 77 цього ж Кодексу, відповідно до яких вказані документи мають бути вручені під розписку або надіслані рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення перевірки.

При цьому незмінною лишилася вимога про те, що у направленні на проведення перевірки зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Наказ про проведення перевірки містить всі ті ж самі відомості, що і направлення на проведення перевірки, оскільки направлення є похідним від наказу.

Відповідно до матеріалів справи (а.с. 72) наказом ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 14 липня 2016 року № 579 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки» призначена документальна планова виїзна перевірка фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю, ОСОБА_1 з 29.07.2016 р. тривалістю 10 робочих днів.

Наказ ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 14 липня 2016 року № 579 прийняти на підставі плану-графу проведення документальних перевірок фізичних осіб-підприємців ДПІ у Дніпровському району ГУ ДФС України у м. Києві на ІІІ квартал 2016 р. та відповідно до п.77.1 ст.77 ПК України, п.2 ст.13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування».

Ні адміністративний позов, ні апеляційна скрага не містять заперечень щодо наявності законодавчо визначених підстав ввжати наказ ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 14 липня 2016 року № 579 таким, що прийтий не у відповідності до затвердженого плану-графу, чи в порушення норм законодавства на які є посилання в самому наказі.

Єдиною підставою на яку посилається апелянт це не вручення наказу від 14 липня 2016 року № 579 у встановлені законом строки, що на думку апелянта не надає податковому органу право на проведення перевірки.

Апеляційнйи суд зазначає, що як правильно встановив суд першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 05 серпня 2016 р. за адресою здійснення ОСОБА_1 нотаріальної діяльності (м. Київ, вул. Зої Гайдай, 5) прибули співробітники ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які вручили апелянту оригінал повідомлення від 15.07.2016 р. № 5913/к/26-53-13-06-12 про проведення з 29.07.2016 р. документальної планової виїзної перевірки; копію наказу № 570 від 14.07.2016 р.; направлення на перевірку від 27.07.2016 р. №№ 84, 85; план перевірки (для огляду).

Також апеляційний суд зазначає, що сторонами у справі не заперечується і той факт, що апелянту не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення перевірки не вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Таким чином, 05 серпня 2016 р. ОСОБА_1 не допустила перевіряючих до перевірки, а 06.08.2016 р. звернулася до податкової інспекції із заявою, в якій пояснила причини недопуску та висловила прохання припинити дії щодо реалізації наказу № 579 від 14.07.2016 р. В заяві від 11.08.2016 р. апелянт продублювала зміст попередньої заяви, підкресливши відсутність права у працівників податкової інспекції проводити перевірки на підставі наказу від 14 липня 2016 року № 579 (а.с. 20-21).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірного використання апелянтом свого права на не допуск працівників податкового органу до проведення перевірки на підставі наказу від 14 липня 2016 року № 579, який відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові цього суду від 24.12.2010 р. по справі № 21-25а10.

Відповідно до матеріалів справи (а.с. 23-24) листом від 02.09.2016 р. № /к/26-15-13-06-24 податковий орган повідомив представника апелянта ОСОБА_5 про те, що ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято наказ від 29.08.2016 р. № 668 про внесення змін до наказу № 579 від 14.07.2016 р. в частині термінів проведення перевірки, відповідно до якого планова перевірка самозайнятої особи ОСОБА_1 розпочнеться з 14.09.2016 р. та буде тривати 10 робочих днів, про що платника податків повідомлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення шляхом надсилання наказу на адресу, визначену платником податків, як податкову.

Також відповідно до матеріалів справи, 05.09.2016 р. на податкову адресу ОСОБА_1 (м. Одеса, вул. Терешкової, 13) надійшли копії наказу ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 10.08.2016 р. № 629 про продовження термінів проведення планової виїзної перевірки з 12.08.2016 р. по 18.08.2016 р.; наказу ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 29.08.2016 р. № 668 про внесенням змін до наказу від 14.01.2016 р. № 579 в частині строків проведення планової перевірки (визначити строки з 14.09.2016 р. тривалістю 10 робочих днів); повідомлення від 29.08.2016 р. № 7027/к/26-53-13-06-12 про проведення планової документальної виїзної перевірки з 14.09.2016 р.; лист від 16.08.2016 р. № 6843/к/26-53-13-06-12.

Апеляційний суд зазначає, що ні норми Податкового кодексу Україні, ні Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів фіскальної служби при організаці, проведенні, та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених Наказом ДФС України від 31.07.2014 р. № 22, не встановлюють прямої заборони на внесення змін до наказу про проведення планової виїзної перевірки в частині змін дати початку проведення такої перевірки. Крім того апеляційний суд зазначає, що зміна дати початку проведення перевірки відбулась у рамках третього кварталу 2016 року, що передбачено планом-графіком.

При цьому апеляційний суд зазначає, що оскаржені накази, як правильно встановив суд першої інстанції, видані не тільки з метою виконання фіскальним органом своєї функції, а також і з метою дотримання прав апелянта в частині своєчасного отримання копії наказів про проведення перевірки та відповідних повідомлень.

Доводи апеляційної скарги щодо дії контролюючого органу в порушення приписів ст. 19 Конституції України, апеляційний суд відхиляє, як такі, що грунтуються на припущеннях та помилковому трактуванні апелянтом норм матеріального права, в той час як суд першої інстанції надав цим обставинам справи повну та правильну правову оцінку та застосував правильні норми матеріального права та практику ЄСПЛ.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апелянта стосовно того, що оскаржені накази фактично є спробою у непередбачений Податковим кодексом України спосіб легалізувати факт порушення податковим органом вимог п. 77.4 ст. 77 Податкового кодексу України при проведенні перевірки платника податків ОСОБА_1 на підставі наказу №579 від 14.07.2016 р. Оскаржені накази є такими, що спрямовані на дотримання прав апелянта в частині своєчасного отримання копії наказу та повідомлення про проведення планової виїзної перевірки, та спрямовані на здійснення контролюючим органом свох повноважень у спосіб передбачений законом.

Вважає апеляційний суд і помилковими доводи апелянта про те, що оскаржені накази є спробою контролюючого органу провести податкову перевірку платника податків - ОСОБА_1 на підставі наказу №579 від 14.07.2016 р. незважаючи на порушення приписів п. 77.4 ст. 77 ПК України та на те, що оскаржені накази потягли за собою порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки за їх допомогою контролюючий орган укрив допущені щодо позивача порушення та продовжує у протиправний спосіб обмежувати права та законні інтереси позивача.

Апелянт вказує на те, що на підставі оскаржених наказів відповідач 26.09.2016р. склав акт №688/26-53-13-06/НОМЕР_1 про відмову у допуску до проведення виїзної перевірки. При цьому, апелянт зауважує, що не допуск відповідача до проведення планової виїзної перевірки вчинено позивачем 05.08.2016 р., а акт про відмову від допуску до проведення планової виїзної перевірки складений 26.09.2016р., тобто через 34 робочих дні після відмови в допуску до перевірки, що прямо суперечить положенням п. 86.4 ст. 86 ПК України.

Апелянт зазначає, що внаслідок незаконно складеного акту №688/26-53-13-06/НОМЕР_1 від 26.09.2016р., який складений на підставі незаконних наказів №629 від 10.08.2016р. та №668 від 29.08.2016р., податковий орган застосував до позивача процедури визначені ст. 94 ПК України. Зокрема 27.09.2016р. ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві скеровано до Одеського окружного адміністративного суду подання про зупинення видаткових операцій платника податків - ОСОБА_1 по рахунку в ПАТ «АКБ «НОВИЙ» (МФО 305062, п/р №0001). Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2016р. у справі №815/5087/16 у прийнятті подання ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві відмовлено.

Таким чином, апелянт вважає, що саме «завдяки» оскарженим наказам відповідача, які прикривають його незаконні дії, відповідач почав застосовувати по відношенню до позивача адміністративні процедури, передбачені ст. 94 ПК України, в той час, як позивач правомірно не допустив контролюючий орган до проведення перевірки з огляду на порушення відповідачем вимог п. 77.4 ст. 77 ІІК України.

Зазначені вище доводи апеляційної скарги, за наявності факту проведення перевірки, складання відповідного акту від 04.10.2016 р. (а.с. 145-156), та прийняття за її наслідками податкових повідомлень-рішень, ще до ухвалення судом першої інстанції судового рішення по цій справі, мають бути предметом дослідження, у сукупності з іншими доказами, судом першої інстанції в справі, по який будуть оскаржуватись податкові повідомлення-рішення від 09.11.2016 року про які зазначив апелянт у своїх додаткових поясненнях до апеляційної скарги (а.с. 142).

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України висловленою у постанові цього Суду від 25.01.2015 року по справі № 21-425а14.

Також апелянт вважає порушенням те, що суд першої інстанції не врахував судову практику суду касаційної інстанції, яка свідчить про обґрунтованість правової позиції позивача, зокрема, викладену в ухвалі ВАСУ від 16.05.2012 р. у справі №К/9991/77530/11, в ухвалі від 11.06.2015 року у справі №К/800/49543/13, в ухвалі від 04.10.2016р. у справі №К/800/15215/16. Апеляційний суд відхиляє ці доводи, оскільки судові рішення, на які посилається апелянт, ухвалені судами за наявності відмміних від цієї справи обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 69-71, 195, 196 п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 206, 211, 212, 244-2, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 06.03.2017 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець