Справа № 815/2150/16
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2017-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2150/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді Кравченка М.М.;

суддів Бойко О.Я., Стеценка О.О.;

за участі:

секретаря судового засідання Свириди Х.С.;

позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер;

позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл;

представника позивача ОСОБА_4;

перекладача Хамдард Непа Хабібрахман;

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл, що діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_1 Спожмай ОСОБА_6, ОСОБА_1 Мерадж ОСОБА_6, до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень від 05.04.2016 року № 185-16 та № 186-16, зобовязання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл, що діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_1 Спожмай ОСОБА_6, ОСОБА_1 Мерадж ОСОБА_6, звернулися до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просили суд: визнати неправомірними та скасувати рішення від 05.04.2016 року № 185-16 та № 186-16 про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобовязати прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили наступне.

У квітні 2015 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл звернулися до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про надання захисту в Україні.

Рішеннями Державної міграційної служби України від 05.04.2016 року № 185-16 та № 186-16 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл було відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

04.05.2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл отримали повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 172 від 19.04.2016 року та № 181 від 26.04.2016 року про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Позивачі не погоджуються з рішеннями відповідача від 05.04.2016 року № 185-16 та № 186-16, вважають їх неправомірними, необґрунтованими та такими, що належать до скасування.

Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав в м. Кандагар ОСОБА_7, є громадянином ОСОБА_7, за національністю афганець, за віросповіданням іслам мусульманин-суніт.

ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживала в м. Кандагар ОСОБА_7, є громадянкою ОСОБА_7, за національністю афганка, за віросповіданням іслам мусульманка-сунітка.

Країну постійного проживання позивачі разом з дітьми залишили на початку березня 2015 року легально на підставі національних паспортів та віз до Таджикистану. З ОСОБА_7 виїхали на автомобілі з м. Кандагар-Мазарі-Шеріф-Таджикистан. До України позивачі потрапили на 25.03.2015 року автомобільним транспортом нелегально.

07.04.2015 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл звернулися до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер зазначив, що виїхав з країни постійного проживання, через погрози; дружина повинна була вийти заміж за двоюрідного брата по лінії матері, але так сталося що він з нею одружилися; через два місяці після одруження дружину облили кипятком; через цей випадок вирішили виїхати до Пакистану в м. Пешавар в 2004 році; в Пакистані м. Пешавар вони жили пять років до 2009 року без документів, там народилося дві доньки; через важке життя в Пакистані, а саме відсутність документів, він разом з дружиною та дітьми вирішили повернутися в ОСОБА_7 в м. Кандагар; в м. Кандагар він влаштувався поваром в готелі «Бабай Валі»; вбили батька через ворожду між родинами; мешкав з батьком та братом в одному будинку; в 2012 році в батька кинули гранату, це відбулося на відстані 4-5 кілометрів від будинку, восени 2013 року граната потрапила в брата; родина була в небезпеці, тому він прийняв рішення виїхати з ОСОБА_7.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл зазначила, що виїхала з ОСОБА_7 через погрози їй та чоловіку з боку дядька та його синів; погрози стали надходити оскільки вона не вийшла заміж за сина дядька через те, що він був в угрупуванні «Талібан»; через 2 місяця після весілля її сильно побили та облили кипятком; щоб не підвертатися подальшим утискам, вона з чоловіком вирішили виїхати жити до Пакистану в м. Пешавар; в Пакистані жили 5 років, потім вирішили повернутися в ОСОБА_7, так як політична ситуація в ОСОБА_7 налагодилась, до влади прийшов ОСОБА_8; повернулися жити до батьків чоловіка; під час проживання в м. Кандагар кузен відправив попередження, що він вбє її і чоловіка; також під час проживання її сильно били родичі коли вона була вагітна, в слідстві син народився інвалідом (признаки ДЦП); останньою краплею було те, що хотіли викрасти доньку, і вирішили виїхати з країни; так як син хворий, позивачка просила надати допомогу на його лікування, а якщо Україна не може допомогти, просила відправити в 3-ю країну на лікування.

Також, ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл в обґрунтування поданих заяв зазначили, що вони домовилися з посередником, щоб він привіз їх до Європи, а саме до Німеччини, але вони залишили позивачів в Україні, що стало підставою для звернення за захистом.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачам статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, проведених співбесід Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновки від 28.03.2016 року по справі № 2015OD0098, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також від 28.03.2016 року по справі № 2015OD0097, яким ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмови мотивовані тим, що аналізом матеріалів особових справ неможливо обґрунтувати причину виїзду з ОСОБА_7 з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявники не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в них відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, аналізом матеріалів особових справ разом з інформацією по країні громадянського походження заявників можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту в Україні згідно з п.13 ч.1 ст.1 вищевказаного Закону через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Крім того, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявників нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Таким чином, відповідно до зазначених висновків аналізом матеріалів особових справ ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл було встановлено, що повідомлені заявниками факти стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 05.04.2016 року № 185-16 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 05.04.2016 року № 186-16 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

04.05.2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл отримали повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 172 від 19.04.2016 року та № 181 від 26.04.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши законність дій та рішень відповідача, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2016 року № 185-16 та № 186-16, якими ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл було відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, прийняті відповідачем обґрунтовано, на підставі Конституції та Законів України, в звязку з чим заявлені позовні вимоги не належать до задоволення.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В свою чергу, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, суд зазначає, що ст.6 вказаного вище Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 ОСОБА_9 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на матеріали особових справ № 2015OD0098 та № 2015OD0097 суд встановив, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл звернулися до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 07.04.2015 року із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, при цьому до України позивачі потрапили автомобільним транспортом нелегально 25.03.2015 року, тобто майже через 13 днів, що ставить під сумнів обґрунтованість їх звернення до Державної міграційної служби України про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд також враховує і той факт, що позивачі прагнули потрапити до Європи, а саме до Німеччини, але з незалежних від них причин залишилися в Україні, в результаті чого звернулися за захистом.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл 5 років проживали в Республіці Пакистан, де не зазнавали будь-яких погроз, утисків, фізичного насильства, катувань, насильницького затримання з боку офіційної влади або недержавних агентів.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл востаннє виїхали з країни свого громадянського походження на початку березня 2015 року легально на підставі національного паспорту та візи до Таджикистану. На території Таджикистану позивачі перебували на протязі 3 днів, однак за наданням міжнародного захисту не звернулись, а цілеспрямовано направлялись до Німеччини.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Крім того, суд встановив, що за результатами проведених співбесід та наданих пояснень позивачами відповідач дійшов висновку про їх сумнівність.

Суд погоджується з такими висновками відповідача з огляду на наступні обставини: ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер не може назвати точну дату одруження, в заяві про надання міжнародного захисту від 07.04.2015 року позивач зазначив, що одруження відбулось в 1992 році, однак під час проведення анкетування від 28.04.2015 року стверджував, що одружився в 2004 році, під час проведення протоколу співбесіди від 28.04.2015 року на відповідне запитання назвати точну дату одруження зазначив, що весілля відбулось в 2006 році в м. Кандагар; ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер плутається та надає суперечливу інформацію стосовно причин виїзду з ОСОБА_7 та роках проживання в Республіці Пакистан, під час проведення анкетування від 17.04.2015 року позивач стверджував, що виїзд до Пакистану відбувся через постійні соціально-побутові конфлікти з родичем його дружини на ім'я ОСОБА_10 в 2004 році, на території Пакистану позивач разом з родиною проживав до 2009 року, а під час проведення протоколу співбесіди від 28.04.2015 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер зазначив, що виїзд до Пакистану (м. Пешавар) разом з дружиною відбувався в 2006 році через нестабільну політичну ситуацію, яка була на той період в ОСОБА_7; ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл стверджує, що соціально-побутові конфлікти та погрози з боку двоюрідного брата мали місце з 2006 року до моменту одруження, а виїзд з країни постійного проживання відбувся в 2015 році, за твердженнями позивачки в 2006 році через соціально-побутові конфлікти вона була вимушена переїхати разом із чоловіком до Пакистану (м. Пешавар), разом з тим в протоколі співбесіди від 28.04.2015 року позивачка зазначила, що повернення до ОСОБА_7 в 2011 році відбулося через налагодження соціально-політичної ситуації, і жодним словом не обмовилась про конфлікт з її двоюрідним братом та його родиною через який нібито відбувся виїзд до Пакистану. Після повернення до ОСОБА_7 м. Кандагар в 2011 році позивачі разом з дітьми оселись в тому ж будинку де мешкали раніше. Зазначений факт, вказує на те, що позивачі не побоювались повертатися в той же будинок, з якого тікали через погрози з боку двоюрідного брага. Також, до моменту виїзду з ОСОБА_7 в 2015 році позивачі не змінювали місце проживання і продовжували проживати в місті Кандагар.

Під час розгляду справи відповідач стверджував, що єдиною причиною виїзду з ОСОБА_7 є лікування хворого сина в якого встановлений діагноз ДЦП. Шукачі захисту не приховують факту, що бажають і мають намір потрапити до Німеччини з метою отримання якісного лікування для свого сина, який є інвалідом та хворіє на ДЦП. Позивачка не приховує факту, що в ОСОБА_7 відсутня якісна медична допомога та відповідні фахівці в області надання допомоги хворим дітям на ДЦП, а її сину вкрай необхідно лікування, так як прогнози лікарів є не дуже втішними. Позивачка також не приховує факту, що у майбутньому буде здійснювати спроби потрапляння до Німеччини, так як вкрай важливо вилікувати дитину.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Тобто, з урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що надані позивачами відомості дають можливість стверджувати, що вони звернулися не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивачі є мігрантами, а не біженцями (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Також, аналізом інформації з міжнародних правозахисник організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в ОСОБА_7 є задовільною. За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки.

ОСОБА_9 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, суд вважає, що аналіз наданих матеріалів особових справ разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивачів підтверджує відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання їм статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а також не встановлення жодних фактів щодо можливості застосування до позивачів нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину та відсутністю в регіоні постійно проживання будь-яких відкритих збройних конфліктів.

Тобто, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2016 року № 185-16 та № 186-16 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Надер та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Ісмайл у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є обґрунтованими та законними.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланням на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивачів.

Доводи позивачів, якими вони обґрунтовували свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до вимог ст.94 КАС України судові витрати не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-71, 86, 94, 122, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст.185, 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.254 КАС України.

Повний текст постанови складений 03 березня 2017 року.

Головуючий суддя М.М. Кравченко

Судді О.Я. Бойко

ОСОБА_11