Справа № 823/2108/16
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/2108/16 Головуючий у 1-й інстанції: Коваленко В.І. Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

28 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року в задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду відмовлено, клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задоволено, позовну заяву ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду, на підставі ст.ст.99, 100 КАС України.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції з мотивів невірного застосування судом норм матеріального та процесуального права і постановити нову ухвалу з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. Свої вимоги апелянт обґрунтовує наявністю поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, зокрема вчинення позивачем дій з метою вирішення спору у досудовому порядку та перебування ОСОБА_2 на лікарняному.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч.6 ст.12, ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Суд першої інстанції, приймаючи ухвалу про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_2, дійшов висновку, що позивач знав про існування оскарженого наказу 10 вересня 2016 року та одержав 26 жовтня 2016 року лист відповідача про відмову в скасуванні наказу та поновленні на роботі, отже мав право оскаржити даний наказ в судовому порядку до 26 листопада 2016 року та позивачем не надано доказів поважності пропуску строку звернення до суду після 26 листопада 2016 року, а тому наявні підстави для залишення позову без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо залишення позову без розгляду з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст.99 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Національної поліції в Черкаській області №150 о/с від 09 вересня 2016 року (по особовому складу) звільнено ОСОБА_2 зі служби в поліції за п.5 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність) з посади начальника сектору Городищенського відділення поліції Смілянського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області.

07 жовтня 2016 року позивачем подано до ГУ НП в Черкаській області заяву, в якій ОСОБА_2 просив скасувати наказ ГУ НП в Черкаській області №150 о/с від 09 вересня 2016 року в частині звільнення його з займаної посади, поновити його з 09 вересня 2016 року на службі в Національній поліції та виплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Листом від 26 жовтня 2016 року №А-341/02/12/17-2016 позивача повідомлено про відсутність правових підстав для скасування наказу ГУ НП в Черкаській області №150 о/с від 09 вересня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції, поновлення на службі в поліції та виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

29 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду із позовом до ГУ НП в Черкаській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Черкаській області від 09 вересня 2016 року №150 о/с (по особовому складу) в частині звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції за п.5 ч.1 ст.77 (через службову невідповідність) Закону України «Про Національну поліцію» з посади начальника сектору Городищенського відділення поліції Смілянського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області з 09 вересня 2016 року; поновити позивача з 09 вересня 2016 року на службі в Національній поліції на посаді начальника сектору Городищенського відділення поліції Смілянського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області; стягнути з ГУ НП в Черкаській області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 30 травня 2016 року по 09 вересня 2016 року.

Суд першої інстанції, залишаючи позов без розгляду, виходив з того, що позивачем пропущено встановлений ч.3 ст.99 КАС України місячний строк звернення до адміністративного суду, та судом не встановлено підстав для визнання причин пропуску такого строку поважними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач перебував на лікарняному з 30 травня 2016 року по 15 вересня 2016 року, досудове врегулювання спору завершилось 26 жовтня 2016 року, коли ОСОБА_2 отримав відповідь ГУ НП в Черкаській області від 26 жовтня 2016 року №А-341/02/12/17-2016, в той час як позовну заяву подано ОСОБА_2 29 грудня 2016 року.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно п.п.2.1, 2.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

У відповідності до п.2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З вищенаведених позицій, викладених в рішеннях Конституційного Суду України, вбачається, що Конституційний Суд України при тлумаченні ст.233 КЗпП України виходить з того, що право особи на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку звернення до суду.

Отже, застосування ч.3 ст.99 КАС України у публічних спорах про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці і, відповідно, обмеження права на звернення до суду місячним строком призведе до дискримінації державних службовців за ознакою місця роботи, оскільки працівники інших установ та організацій, на яких не поширюється ч.3 ст.99 КАС України, можуть захистити своє право безстроково.

Враховуючи, що у відповідності до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, при визначенні строку звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці необхідно застосовувати ч.2 ст.233 КЗпП України, тобто без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, вимоги щодо стягнення грошового забезпечення не обмежуються процесуальними строками, а тому суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з ГУ НП в Черкаській області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 30 травня 2016 року по 09 вересня 2016 року, дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду в цій частині.

Крім того, на підтвердження наявності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, апелянт зазначає, що позивач продовжує знаходитися на лікарняному і хворіє з 15 вересня 2016 року по даний час, про що до апеляційного суду надано копію медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_2

З поданої апелянтом копії медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_2 вбачається, що позивач продовжував хворіти протягом вересня 2016 року - лютого 2017 року, що підтверджується записами в медичній картці від 21 вересня 2016 року, 03 жовтня 2016 року, 19 жовтня 2016 року, 31 жовтня 2016 року, 24 листопада 2016 року, 06 грудня 2016 року, 05 січня 2017 року, 10 січня 2017 року, 01 лютого 2017 року, 06 лютого 2017 року, 15 лютого 2017 року, 27 лютого 2017 року, з діагнозами: дизгормональна міокардія, виразкова хвороба 12п кишки, міокардіопатія, артеріальна гіпертензія, гастродуоденіт, холіцистит, гіпертонічна хвороба, попереково-грижовий радикуліт, ГЗДШ, тощо.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність поважних причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду із даним позовом.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними, і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Поважними причинами пропущення строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Разом з тим, на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.

Крім того, відповідно до прецедентного права Європейського Суду право на доступ є одним з аспектів права на суд, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема, коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні. Тим не менше, ці обмеження не повинні обмежувати або зменшити доступ людини таким чином або в такій мірі, що сама суть права знеціниться; такі обмеження не будуть сумісні положеннями Конвенції, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумної пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Перес де Рада Каванілес проти Іспанії).

Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

У справі Белле проти Франції Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, спрямовану на ефективний доступ особи до суду для захисту її порушеного права, приймаючи до уваги обґрунтування пропущення позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності поважних причин пропуску строку звернення ОСОБА_2 до адміністративного суду та, в свою чергу, відсутності передбачених ст.ст.99, 100 КАС України підстав для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_2 до ГУ НП в Черкаській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення питання, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.195, 196, 199, 204, 205, 206, 211, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 06 березня 2017 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Лічевецький І.О.

Мельничук В.П.