Справа № 806/339/17
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року Житомир справа № 806/339/17

категорія 2.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Капинос О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до Управління про запобігання корупції та проведення люстрації МВС України про визнання дій неправомірними, зобов'язання надати повну та достовірну інформацію на звернення від 25.12.2016 р.,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати неправомірним дії (бездіяльність) Управління про запобігання корупції та проведення люстрації МВС України в частині ненадання повної та достовірної інформації на звернення від 25.12.2016.

- зобов"язати Управління про запобігання корупції та проведення люстрації МВС України надати йому повну та достовірну інформацію на звернення від 25.12.2016.

В обґрунтування позову зазначає, що не надаючи повну та достовірну інформацію на його звернення від 25.12.2016 року, Управління про запобігання корупції та проведення люстрації МВС України діє неправомірно та проявляє неправомірну бездіяльність в невиконанні вимог Закону України "Про звернення громадян", Закону України "Про доступ до публічної інформації" та Закону України "Про інформацію".

Позивач в судове засідання не з"явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, повідомлений про розгляд справи належним чином. Згідно поданих письмових заперечень, просить відмовити у позові за безпідставністю. Зокрема, зазначив, що на запит позивача від 23.12.2016 направлено лист, у якому надано вичерпні відповіді на всі запитання. Тобто, дане звернення розглянуто у відповідності до вимог чинного законодавства.

У відповідності до ст.128 КАСУ суд вважає за можливе справу розглянути у порядку письмового провадження, на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Управління про запобігання корупції та проведення люстрації МВС України із запитом про надання публічної інформації від 25.12.2016, у якому просив надати: копію запиту ГУНП в Житомирській області до ОМСД щодо нього , копію відповіді на вазаний запит до ГУНП в Житомирській області та надати роз"яснення з якою метою та намірами підлеглий начальник управління Дзиганський Р.Р. розповсюджує відносно нього запити та збирає персональні дані. (а.с.4)

Вважаючи, що на даний запит відповідач не надає повну та достовірну інформацію, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, позивач зверунвся до суду.

Відповідно до ст. 40 Конституції України держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 1 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 передбачено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно з ст. 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Публічна інформація, згідно зі ч. 1 ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон), - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У відповідності до статті 4 Закону, доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Згідно зі ч. ч. 1, 2 статті 10 Закону, кожна особа має право: знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Частиною 3 згаданої статті Закону визначено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (ч. 5 ст. 10 Закону).

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону визначено, що розпорядники інформації зобов'язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 зазначеного Закону). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (ч. 1 ст. 6 Закону).

Згідно зі ч. 1 ст. 20 Закону, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Встановлено, що ОСОБА_1 27.12.2016 надіслав поштою, на адресу Управління про запобігання корупції та проведення люстрації МВС України запит на отримання публічної інформації датований 25.12.2016.

Однак, представник відповідача у свої запереченнях, на підтвердження того, що Управлінням було надано відповідь на звернення позивача, посилається на лист від 05.01.2017 №18/2-зі.

Проте, з даного листа вбачається, що відповідь позивачу надавалася на інший запит від 23.12.2016.

Тобто, доказів того, що саме на запит позивача від 25.12.2016 відповідачем було надано відповідь, у матеріалах справи не міститься.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що розпорядник інформації повинен надавати відповідь на кожен запит, незалежно від того чи попередньо надавалася ідентична чи схожа інформація на аналогічний запит.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано відповіді на запит ОСОБА_1 від 25.12.2016.

При цьому, щодо посилань представника відповідача у запереченнях на те , що Управління про запобігання корупції та проведення люстрації МВС України у даному випадку не є розпорядником інформації, оскільки є лише структурним підрозділом Національної поліції України, суд зазначає таке.

Статтею 22 цього ж Закону передбачені випадки коли розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту на інформацію

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону N 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

В силу підпункту 1 пункту 5 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 р. N 877, саме Національна поліція з метою організації своєї діяльності забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, здійснення заходів щодо запобігання корупції, порушень законності, службової дисципліни і контроль за їх реалізацією в центральному органі управління Національної поліції, територіальних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери її управління, в тому числі щодо співробітників поліції ГУ НП в Житомирській області.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що у випадку коли розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Доказів направлення запиту належному розпоряднику інформації, у матеріалах справи не міститься.

Частиною 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2 ст.71 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування (ч.1 ст.70 КАС України).

При цьому особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

У даній справі відповідачем, належних доказів на спростування вищевказаних обставин і доводів позивача суду надано не було.

З огляду на, що суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та задовольняє позов у повному обсязі.

Керуючись статтями 86,128,158-162,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України ,

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Управління про запобігання корупції та проведення люстрації МВС України в частині ненадання інформації на запит ОСОБА_1 від 25.12.2016.

Зобов"язати Управління про запобігання корупції та проведення люстрації МВС України надати ОСОБА_1 інформацію на запит від 25.12.2016.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Капинос