Справа № 452/1839/16-а
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2017-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року № 876/1938/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В.М.,

суддів Рибачука А.І., Старунського Д.М.,

з участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області та Самбірського міського голови на постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20.01.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області та Самбірського міського голови про визнання протиправним і скасування розпорядження, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області та Самбірського міського голови Гамара Ю.П. про визнання протиправним та скасування розпорядження Самбірського міського голови від 6 липня 2016 року № 123-ос «Про звільнення ОСОБА_1» та поновлення її, позивачки, на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради.

Позивачка посилалася на те, що 15 грудня 2015 року вона була прийнята на службу в органи місцевого самоврядування, затверджена на посаду заступника Самбірського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради і 13 червня 2016 року внаслідок психологічного тиску, здійсненого на неї Самбірським міським головою Гамаром Ю. П., написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 6 липня 2016 року, дату написання заяви зазначила 10 червня 2016 року, проте 14 червня 2016 року письмово відмовилася від зазначеної заяви як написаної під тиском.

Незважаючи на відсутність її згоди на звільнення за угодою сторін та на отримання відповідачем відповідних заяв, розпорядженням міського голови від 6 липня 2016 року № 123-ос вона була звільнена з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради за угодою сторін за відсутності вільного волевиявлення на припинення трудових відносин, оскільки на час її звільнення не існувало угоди між нею та відповідачем про припинення трудових відносин.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_1 збільшила розмір позовних вимог та, крім того, просила стягнути з виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20.01.2017 позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Самбірського міського голови від 6 липня 2016 року № 123-ос «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника Самбірського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради.

Стягнуто з виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 52 512 (п'ятдесят дві тисячі п'ятсот дванадцять) грн. 81 коп. з відрахуванням податків та інших обов'язкових платежів і зборів, а також судові витрати в сумі 551,21 грн., пов'язані зі сплатою судового збору.

Постанову в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць в розмірі 7 490,18 грн. допущено до негайного виконання.

Постанову суду першої інстанції через свого представника в суді оскаржили виконавчий комітет Самбірської міської ради Львівської області та Самбірський міський голова, які в апеляційній скарзі просять її скасувати та прийняти нову постанову про відмову позивачці в задоволенні позову.

Апелянти посилаються на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутності об'єктивних доказів вчинення на позивачку психологічного тиску з боку відповідача, неналежно оцінив ту обставину, що після досягнення домовленості про розірвання трудового договору за угодою сторін при відсутності відповідної згоди відповідача позивачка в односторонньому порядку була не вправі відмовитися від такої домовленості та відкликати заяву. Оскільки трудовий договір з позивачкою не був розірваний з ініціативи роботодавця, її доводи щодо звільнення в період тимчасової непрацездатності не мають правового значення як і доводи щодо обов'язковості згоди міської ради на її звільнення, оскільки такого обов'язку закон не передбачає.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

У справі встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 15.12.2015 проходила публічну службу в органах місцевого самоврядування на посаді заступника Самбірського міського голови Львівської області з питань діяльності виконавчих органів ради, мала 7 ранг посадової особи місцевого самоврядування 4 категорії посад.

Розпорядженням Самбірського міського голови від 6.07.2016 №123 - ос позивачка була звільнена з займаної посади з підстав п.1 ст. 36 КЗпПУ з 6.07.2016 за угодою сторін в зв'язку з поданою нею заявою від 10.06.2016.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 не мала волевиявлення на розірвання трудового договору за угодою сторін, оскільки від поданої заяви про її звільнення з цих підстав відмовилася. Суд визнав безпідставними доводи відповідача про неможливість розірвання домовленості про розірвання трудового договору за угодою сторін при відсутності на це волі роботодавця.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду, при цьому бере до уваги таке.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату ;забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1, а підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом; про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Верховний Суд України в постанові від 26.10.2016, в справі № 404/3049/15-ц, яка в силу ст. 244-2 КАС України є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при застосуванні норм права, зазначив, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Суд вищої інстанції вважав неправомірним звільнення працівника за угодою сторін у випадку, коли працівник скасував свою заяву про звільнення та на момент прийняття наказу про звільнення не виявив бажання звільнитися за угодою сторін.

З матеріалів справи видно, що 10.06.2016 ОСОБА_1 письмово просила відповідача звільнити її з посади з 6.07.2016 за угодою сторін.

14.06.2016 позивачка подала відповідачу заяву, в якій відмовилася від попередньої заяви від 10.06.2016, посилаючись на те, що та була написана під тиском відповідача.

Зазначена заява була отримана відповідачем 17.06.2016, про що свідчить підпис працівника ОСОБА_4 на копії заяви.

Того ж числа, 14.06.2016, розпорядженням Самбірського міського голови №233-к позивачці було надано частину основної щорічної відпустки з 21.06.2016 по 6.07.2016 року включно.

30.06.2016 виконавчий комітет Самбірської міської ради листом № 32/2016 виразив незгоду з листом позивачки про відмову від заяви про звільнення за угодою сторін.

Заявою позивачки від 1.07.2016 повторно повідомлено відповідача про написання заяви на звільнення за угодою сторін під тиском міського голови, в зв'язку з чим вона відмовляється від звільнення з посади з зазначених підстав.

Після закінчення відпустки позивачки оскарженим розпорядженням відповідача від 6.07.2016 № 123-ос ОСОБА_1 була звільнена з посади за угодою сторін.

Отже, на час прийняття зазначеного розпорядження відповідача (6.07.2016) у ОСОБА_1 не було волевиявлення на звільнення з посади за угодою сторін, що свідчить про неправомірність оскарженого розпорядження відповідача від 6.07.2016 № 123 - ос про звільнення позивачки з посади за угодою сторін.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, визнав неправомірним та скасував розпорядження відповідача про звільнення позивачки з посади за угодою сторін, поновив її на посаді та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого не заперечується апелянтом.

Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції, в силу наведеного, не має. Інші доводи апелянта щодо правомірності звільнення в період перебування позивачки на листку непрацездатності та без згоди Самбірської міської ради правового значення не мають, оскільки суд першої інстанції в оскаржуваній постанові на вказані обставини не посилався, а неправомірність звільнення за угодою сторін, як зазначено вище, обумовлене відсутністю згоди позивачки, а не вказаними обставинами.

Керуючись ст. 160 ч.3, ст. 195, ст. 196, ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області та Самбірського міського голови залишити без задоволення.

Постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20.01.2017 в справі № 452/1839/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.М. Багрій

Судді : А.І. Рибачук

Д.М. Старунський