Справа № 159/361/17
Суддя: Лесик В. О.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 159/361/17
Провадження № 2-а/159/105/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Лесика В.О.,

при секретарі - Жукової Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Куптія Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ковельської міської ради про оскарження бездіяльності,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Ковельської міської ради про оскарження бездіяльності.

В обґрунтування позову зазначає, що він 16 грудня 2017 року звернувся до Ковельського міського голови з заявою про порушення права на безоплатний проїзд йому, як учаснику бойових дій у маршрутному транспортному засобі м. Ковель.

У заяві просив надати інформацію:

- кому належить даний маршрут (прізвище ім'я підприємця-перевізника, адреса, прізвище та ім'я водія)

- надати копію договору на право перевезення по даному маршруту.

- притягнути підприємця та водія до дисциплінарної відповідальності - анулювати договір на перевезення пасажирів.

- при розгляді даної справи обов'язково повідомити його про час і місце, та запросити до розгляду.

Його повідомили про час і місце розгляду та під час розгляду спеціаліст економічного розвитку та торгівлі ОСОБА_4 почала запевняти його, що ніякого порушення з боку водія не було, по договору з перевізником він зобов'язується перевозити два пільгових пасажира по маршруту, а якщо він третій то він не маю права на безоплатний проїзд.

Він декілька разів перепитав чи було порушення законодавства на, що ОСОБА_4 повторювала - «по договору два пільговики по маршруту».

В день розгляду він зрозумів, що ОСОБА_4, має якийсь інтерес не притягувати перевізника до відповідальності, написав ще одну заяву з проханням притягнути ОСОБА_4 до службової відповідальності за незнання законодавства.

На обидві його заяви прийшли відповіді не по темі.

У відповіді на заяву від 16.12.16 р. №155/15 він отримав інформацію щодо пільгового проїзду загального користування в м. Ковель, хоча просив притягнути перевізника до адміністративної відповідальності та надати інформацію по перевізнику, щоправда йому надіслали копію договору. У відповіді на заяву від 21.12.16 р. №15546 про притягнення головного спеціаліста ОСОБА_4 до відповідальності за незнання законодавства він отримав лист, що йому була надана вичерпна відповідь.

10 січня 2017 р. він звернувся із заявою до міського голови Кіндера О.О. з проханням провести розслідування в діях головного спеціаліста ОСОБА_4 та начальника відділу економічного розвитку та торгівлі ОСОБА_6 та отримав відповідь не по темі.

Враховуючи, що на його заяви не було жодної обгрунтованої відповіді - інформацію про підприємця - перевізника та водія не надано, підприємця - перевізника не притягнуто до відповідальності.

Вважає, що бездіяльність виконавчого комітету Ковельської міської ради є неконституційною та незаконною, не надання інформації та не прийняття заходів впливу на перевізника порушує його права, як громадянина України. А незабезпечення права на безоплатний проїзд міським транспортом порушує його права, як учасника бойових дій.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, "усі мають право направляти...письмові звернення...до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк". Згідно з частиною другою ст. 34 Конституції України "кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір". При цьому відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень, що передбачені Конституцією і законами України.

Статтею 9 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 року передбачено, що "всі громадяни України...мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів". Одним з механізмів реалізації цього права є надсилання громадянами інформаційних запитів та запитів про надання інформації (ст.32 цього ж Закону), причому за частиною другою та третьою ст. 45 цього Закону "ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт права на інформацію може вимагати усунення будь-яких порушень його права".

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, кожна людина має право одержувати і поширювати інформацію. При цьому: - за частиною першою ст. 9 Конституції України "чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України", - за ст. 4 Закону "Про інформацію" міжнародні договори та угоди, ратифіковані Україною, є частиною законодавства України про інформацію, - за п. 1 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" від 29.06.2004 року "чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства".

Відповідно до Рекомендації Комітету міністрів державам-членам Ради Європи № Я (81) 19 стосовно доступу до інформації, право доступу до інформації надається будь-якій особі, без будь-яких обмежень.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити.

Представник відповідача Виконавчого комітету Ковельської міської ради в судовому засіданні позову не визнав, подавши письмове заперечення проти позову в якому зазначив, що вважають даний позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

У позовній заяві позивач просить визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Ковельської міської ради, яка виявилась незабезпеченні безоплатного проїзду пільговим категоріям громадян м. Ковеля. Дана вимога є безпідставною, надуманою та такою, що не відповідає дійсності.

Так, п. 5 ст. 102 Бюджетного кодексу України передбачено субвенції з державного бюджету місцевим сюджетам за пільговий проїзд окремих категорій громадян, в тому числі зсооам на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, законами України «Про державний бюджет України на 2016 рік» та «Про державний бюджет України на 2017 рік» з державного бюджету субвенція міському бюджету за пільговий проїзд окремих категорій громадян не передбачена.

Разом з тим, з метою забезпечення державних гарантій на право пільгового проїзду окремих категорій громадян у м. Ковелі, Ковельською міською радою, як органом місцевого самоврядування, у 2016 році забезпечено фінансування пільг щодо безоплатного проїзду окремих категорій громадян за рахунок коштів місцевого бюджету. В межах бюджетних призначень, управлінням соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради з трьома автоперевізниками міста укладено договори про відшкодування витрат за надані послуги з пільгового перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування на міських маршрутах: № 1 «Льонзавод - Незалежності» (вих. 4), № 7 «Сільмаш - Вокзал - вул. Симоненка», № 19 «Сільмаш - Лісництво».

З метою забезпечення перевезень пасажирів пільгових категорій; на інших міських маршрутах, виконавчим комітетом Ковельської міської ради з підприємцями-перевізниками укладено договори на перевезення пасажирів автотранспортом по місту, згідно яких, перевізники безкоштовно та бездотаційно перевозять два пасажири, які відповідно до законодавства мають право на безкоштовний проїзд.

Тобто, орган місцевого самоврядування, забезпечив безоплатний

проїзд пільгових категорій громадян м. Ковеля.

Що стосується надання відповідей наданих на звернення позивача, то відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, -невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації, визначені ч. 1 ст. 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в Інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

А тому, вважаємо, що органом місцевого самоврядування не порушено права позивача в частині отримання інформації.

Так, на звернення 16 грудня 2016 року громадянина ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ковельської міської ради на ім'я міського голови з заявою про порушення його права на безоплатний проїзд як учасника бойових дій, йому було надано змістовну та обґрунтовану відповідь 26 грудня 2016 року. А на заяви 21.12.2016 р. та 10.01.2017 р. були надані відповіді 03.01.2017 р. та 25.01.2017 р. відповідно.

Також зазначає, що зобов'язання до виконкому та міського голови, які викладені у позовній заяві не підлягають задоволенню, оскільки з норм чинного законодавства випливає, що дискреційні повноваження по вирішенню питання накладення дисциплінарного стягнення належить роботодавцю (міському голові), а питання договірних зобов'язань у даному випвдку - Відповідачу (виконавчому комітету). А тому, з метою дотримання вимог статті 19 Конституції України в частині недопущення перебирання судом на себе управлінських повноважень Відповідача (його посадових осіб), відсутні підстави для задоволення таких вимог.

Крім того, позивач однією з вимог також зазначає, що в зв'язку з злочинною бездіяльністю зі сторони виконавчого комітету Ковельської міської ради він зазнав душевних страждань, тимчасового розгляду здоров'я, порушення сну, апетиту - моральної шкоди, яку він оцінює у 2 тисячі гривень, проте жодних доказів на підтвердження не надає.

Відповідно до норм чинного законодавства компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана.

Тобто, відшкодування моральної шкоди, як вид відповідальності передбачає наявність умов і підстав її настання, а наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні сграждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Проте жодні обґрунтування у заявленому позові відсутні.

Крім того, розгляд питання щодо стягнення моральної шкоди П ідвідомче цивільному судочинству.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права, свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносинвід порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З вимог ч. 3 ст. 2 КАС України вбачається, що у справах щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України; 2) з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування, посадові особи органів місцевого самоврядування зобов'язані діяти тільки на підставі та в межах своєї компетенції.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування в Україні.

У відповідності до п. 12 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад належать залучення на договірних засадах підприємств, установ та організацій, що не належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, до участі в обслуговуванні населення засобами транспорту і зв'язку.

З посвідчення серії НОМЕР_1, виданого 10.12.2012 року вбачається, що дійсно ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Судом встановлено, що 10.10.2014 року між виконкомом Ковельської міської ради та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_7 укладено договір № 199 про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування у режимі маршрутного таксі в м. Ковелі.

За умовами даного договору (п. 2.2.8) перевізник зобов'язаний бездотаційно та безкоштовно перевозити два пасажири, які відповідно до законодавства мають право на безкоштовний проїзд у міському транспорті загального користування.

Таким чином, згідно ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачу надано право на пільговий проїзд на внутрішньо міських автобусних маршрутах загального користування, а тому позовні вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльність виконавчого комітету Ковельської міської ради щодо незабезпечення безоплатного проїзду пільговим категоріям громадян м. Ковеля; зобов'язання Ковельського міського голову накласти дисциплінарне стягнення на посадових осіб виконавчого комітету Ковельської міської ради, головного спеціаліста ОСОБА_4 та начальника відділу економічного розвитку та торгівлі ОСОБА_6; зобов'язання виконавчого комітету притягнути підприємця перевізника ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності, анулювати договір на перевезення укладеного між виконавчим комітетом Ковельської міської ради та підприємцем перевізником ОСОБА_7 від 10.10.2014 року є безпідставними.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також діловоїрепутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З метою з'ясування наявності підстав для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити наступні елементи: вину відповідача, наявність моральної шкоди та причинно-наслідковий зв'язок між незаконними діями відповідача та завданою моральною шкодою.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивач не надав жодного доказу, не навів будь-яких обставин та не довів, що існує причинно-наслідковий зв'язок між моральними стражданнями та діями відповідача, не доведено, що саме дії відповідача призвели до душевного страждання, тимчасового розладу здоров'я, порушення сну, апетиту, а також ним не доведено заподіяння моральних страждань відповідачем саме в розмірі 2000 гривень.

Таким чином, враховуючи викладене суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення адміністративного позову.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 3, 11, 17, 55, 69, 71, 94, 158-160, 163, 186 КАС України, ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», Конституцією України суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ковельської міської ради про визнання протиправною бездіяльність виконавчого комітету Ковельської міської ради щодо незабезпечення безоплатного проїзду пільговим категоріям громадян м. Ковеля; зобов'язання Ковельського міського голову накласти дисциплінарне стягнення на посадових осіб виконавчого комітету Ковельської міської ради, головного спеціаліста ОСОБА_4 та начальника відділу економічного розвитку та торгівлі ОСОБА_6; зобов'язання виконавчого комітету притягнути підприємця перевізника ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності, анулювати договір на перевезення укладеного між виконавчим комітетом Ковельської міської ради та підприємцем перевізником ОСОБА_7 від 10.10.2014 року; стягнення моральної шкоди - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при її проголошенні - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий:В. О. Лесик