Справа № 815/5486/16
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2017-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5486/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса справу за адміністративним ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМС України в Одеській області), за результатом розгляду якого позивач просить суд: визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №186 від 28.09.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його; зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закон, прийняти рішення щодо Позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив наступне.

У 2016 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні.

13.10.2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 отримав Повідомлення №5/1-399/1 від 28.09.2016 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №186 від 28.09.2016 р. у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість заяви позивача через наявність суперечностей у наданій інформації та відсутність елементів загрози життю відповідно до інформації по країні походження.

Позивач вважає рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Позивач та представник позивача під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх з підстав, викладених в адміністративному позові.

У судовому засіданні 20.02.2017 року від позивача та від представника позивача надійшли клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов, згідно яких ГУ ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов та вважає, що викладені в заяві позивача підстави не відповідають вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, на думку представника відповідача, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, що відповідає приписам ч. 4 ст. 122 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3, хазарієць, неодружений, віросповідання іслам, шиїт, рідна мова дарі.

15.09.2016 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою, згідно якої просив надати йому статус біженця у звязку з тим, що в ОСОБА_3 йому загрожувала небезпека з боку дядька ОСОБА_4, який після смерті батьків позивача хотів відібрати землю та будинок, які належать сімї позивача.

Згідно матеріалів особової справи ОСОБА_1 ОСОБА_2, анкетування позивача було призначене на 20.09.2016 року.

Так, в анкеті позивача зазначено, що він покинув Афгністан в серпні 2015 року літаком та прибув до Російської Федерації, м. Москва де пробув 2 дні, за наданням притулку або статусу біженця в Російській Федерації не звертався, оскільки направлявся до Європи, посередник мав доставити позивача до Німеччини. До України позивач прибув приблизно у серпні 2016 року легковим автомобілем, нелегально.

Щодо причини виїзду з ОСОБА_3 позивач зазначив, що його дядько, який співпрацював з Талібаном, після смерті батьків вимагав у позивача віддати йому землю та будинок. Перший раз він просив передати йому право власності на майно, проте позивач нічого не відповів. Другого разу до позивача прийшли люди зі зброєю, одягнені в національний одяг, та повідомили позивачу, що його чекає дядько з документами на майно. Позивач повідомив цим людям, що без дядька нікуди не піде, а потім пішов до родича Акіма, який порадив йому покинути країну. Позивач передав Акіму право власності на належне йому майно та землю, а Акім знайшов посередника та оплатив його послуги для того, щоб позивач виїхав до Європи. Близько 45 днів позивач проживав у Кабулі, чекаючи доки посередник підготує всі необхідні документи.

Як зазначено в анкеті, до позивача не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався, невійськовозобовязаний. Позивач не був членом політичних, релігійних, військових,громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що повязано з расовою,національною, релігійною належністю, політичними поглядами участь не брав. Батько був військовим в ОСОБА_5 ОСОБА_3,йому погрожували через те, що він був хазарієць та шиїт: з ним не віталися, не любили його.

В анкеті, також зазначено, що позивач хоче отримати документи і мати можливість спокійно жити та навчатись в школі, мріє стати лікарем. Хоче отримати громадянство України.

28.09.2016 року з позивачем було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол.

Так, під час співбесіди позивач повідомив, що зі слів його батька ОСОБА_6, дядько ОСОБА_4 є командиром злочинного угрупування, співпрацюють з талібами. Батько загинув під час виконання професійного обовязку, а мати померла від хвороби серця.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначив, що люди, які приходили до нього та хотіли відвезти його з документами на майно та землю до дядька його не били, ОСОБА_4, коли приходив першого разу до позивача дав йому ляпаса.

В поліцію позивач не звертався, оскільки, в зазначеному районі, поліції - не має.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_4 хотів, щоб позивач працював з ним, але він цього не бажав, бо дядько був проти держави. На думку позивача, ОСОБА_4 дуже небезпечний, вбивав людей, може зробити все, що прийде йому в голову.

Позивач вказав, що не переїхав до іншого міста в ОСОБА_3, оскільки вважає, що дядько міг би його знайти. Також повідомив, що на території ОСОБА_3 ніякої шкоди та переслідувань не зазнавав, до нього не може бути застосована в ОСОБА_3 смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання загальнопоширеного насильства.

28.09.2016 року відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

В висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження, відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов визначених п.п.1,13 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

13.10.2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту на підставі наказу № 186 від 28.09.2016 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4, 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_7 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Дослідивши матеріали особової справи позивача та враховуючи інформацію про країні походження, що досліджувалася відповідачем та інформацію, що надана представником позивача, суд приходить висновку про правомірність та законність дій відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки, на думку суду, відомості, що були повідомлені позивачем свідчать про відсутність умов, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Позивач не зазначає, що саме загрожує його життю у випадку повернення до ОСОБА_3, конфліктні відносини з дядьком, на думку суду, не містять в собі загроз життю позивача, оскільки як зазначив сам ОСОБА_1 ОСОБА_2 люди, які приходили до нього, на думку позивача, від ОСОБА_4 не застосовували до нього фізичної сили. Під час 45-денного перебування позивача у м. Кабул його не переслідували, не погрожували. Дядько позивача, зі слів позивача хотів спільно працювати, проте, позивач був проти цього.

До позивача не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався, невійськовозобовязаний. Позивач не був членом політичних, релігійних, військових,громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що повязано з расовою,національною, релігійною належністю, політичними поглядами участь не брав. На території ОСОБА_3 ніякої шкоди та переслідувань не зазнавав, до позивача не може бути застосована в ОСОБА_3 смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання загальнопоширеного насильства, оскільки єдиною проблемою є конфлікт з дядьком.

Також з анкети та протоколу співбесіди вбачається, що позивач прагне навчатися, стати лікарем, одружитися та спокійно жити в Україні, отримавши громадянство.

Проте, на думку суду, сімейні конфлікти та прагнення кращого життя, не є підставою для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд дійшов висновку, наказ ГУ ДМС України в Одеській області №186 від 28.09.2016 року, про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його є законними та обґрунтованими, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 14, 70, 71, 86, 159-164, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Н.В.Бжассо