Справа № 823/1919/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Мишенко В.В. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року Справа № 823/1919/16

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 03 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання бездіяльності протипраною та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі - відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу одноразової допомоги при звільненні;

- стягнення з відповідача на користь позивача одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожні повні 15 років служби;

- стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового утримання за час затримки розрахунку.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 03 січня 2017 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову, так як, на думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст.12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.11.2015 р. на підставі наказу № 1 о/с ОСОБА_2 був прийнятий на службу до територіального органу Національної поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі - ГУ НП в Черкаській області) від 15.01.2016 р. № 9 о/с капітана поліції ОСОБА_2 - заступника командира взводу батальйону поліції особливого призначення ГУ НП в Черкаській області було звільнено із займаної посади у запас Збройних сил України через хворобу на підставі п. 2 ч.1 ст. 77 Закону України від 02.07.2015 р. № 580-VIII «Про Національну поліцію».

Вислуга років позивача на день звільнення склала 15 років, що узгоджується з даними послужного списку № М-14173.

04.10.2016 р. позивач звернувся до відповідача з відповідним листом, в якому просив розглянути питання про виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Листом від 12.10.2016 р. № 29/15-142 ГУ НП в Черкаській області повідомило позивача про відмову в задоволенні його вимог з тих підстав, що постанова КМУ від 17.07.1992 р. № 393, яка передбачає виплату допомоги при звільненні, на нього не поширюється, а також у зв'язку з тим, що позивач був звільнений з Національної поліції 15.01.2016 р. через хворобу та не набув права на пенсію, що, на думку відповідача, унеможливлює виплату йому одноразової грошової допомоги.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу одноразової допомоги при звільненні, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку наявні всі достатні та необхідні правові підстави для призначення позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні і невиконання відповідачем його обов'язків щодо виплати такої допомоги обумовлює виникнення у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку, що у свою чергу є санкцією для роботодавця.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VІІ (далі - Закон № 580-VІІ), «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ), постановою КМУ «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 р. № 393 (далі - Постанова № 393), постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 № 393» від 02.03.2016 р. № 154 (далі - постанова № 154), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 102 Закону № 580-VІІ передбачено, що пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно з ч. 1, 4, 5 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п'яти років і до 07 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Згідно з п. «б» ст. 12 Закону № 2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

У п. 10 Постанови № 393 в редакції, яка була чинною на момент звільнення позивача, передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У відповідно до постанови № 154 абзац перший п. 10 після слів «військової служби» доповнено словом «поліцейським».

Відповідно до п. 3 Закону України «Про внесення змін до деяких законів щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» від 23.12.2015 р. № 900 пункт 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» доповнено абзацами такого змісту: «Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У п.п. 2, 8 Порядку № 100 закріплено, що працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що правовою підставою для виплати особі при звільненні з ораннів Національної поліції, зокрема через хворобу, одноразової грошової допомоги є наявність у неї вислуги років, передбаченої ч. 1 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ.

Водночас, обов'язок виплати такої допомоги покладено на відповідне ГУ НП та має бути виконаний ним у день звільнення працівника. В іншому ж випадку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Виходячи з цього, колегія суддів звертає увагу на те, що як було правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, на момент звільнення позивача з органів Нацполіції через хворобу набута ним вислуга років склала 15 років, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ, і в силу Закону № 580-VІІ на нього поширюються положення як вказаного законодавчого акту № 2262-ХІІ, так і Постанови № 393 у відповідній редакції.

Таким чином, у даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, такий обов'язок покладено саме на відповідача і його невиконання призвело до порушення вимог ст. 116 КЗпП України, Законів №№ 2262-ХІІ, 580-VІІ, постанови № 393 та вказує на протиправну бездіяльність ГУ НП у Черкаській області.

При цьому, апелянтом не доведено зворотного і доводи його апеляційної скарги жодним чином не спростовують викладеного.

Разом з тим, встановлення протиправної бездіяльності відповідача щодо нездійснення вищенаведених розрахунків з позивачем є правовою підставою для покладення на нього тягаря відповідальності, регламентованої статтею 117 КЗпП України у вигляді стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція підтримана Вищим адміністративним судом України в ухвалах від 17.08.2016 р. № К/800/22371/16 та від 13.12.2016 р. № К/800/20371/16.

Доводи апелянта про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми КЗпП України, а спеціальним законодавством не передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає необґрунтованими і до уваги не приймає, оскільки положення КЗпП України підлягають до застосування при врегулюванні відносин публічної служби у разі, якщо такі правовідносини не врегульовані спеціальним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, висновки якої, у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У контексті викладеного судова колегія зазначає, що санкція, регламентована статтею 117 КЗпП України є певною гарантією права особи на отримання своєчасного розрахунку при звільненні, що безпосередньо стосується її майнових прав, гарантованих статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання апелянт на рішення КСУ від 03.10.1997 р. № 4-зп є необґрунтованими, оскільки у п. 3 вказаного рішення, який вказує й сам апелянт, чітко викладено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному, а норми ст. 117 КЗпП України та спеціальних законодавчих актів, що були зазначені вище і які перелічені апелянтом, не суперечать одне одному. Навпаки, норми даної статті КЗпП України врегульовують ті правовідносини, що не унормовані спеціальним законодавством.

Крім того, до апеляційної скарги додано судову практику ВАСУ, однак такі рішення постановлені зовсім за інших правовідносин, відмінних від обставин даної справи і, крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши оскаржуване судове рішення в межах апеляційної скарги, як того вимагає ч. 1 ст. 195 КАС України, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було повно встановлено обставини даної справи, правильно застосовано норми матеріального та процесуального законодавства і ухвалено судове рішення у відповідності до ст. 159 КАС України.

Згідно зі ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Черкаській області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 03 січня 2017 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 41, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 03 січня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 06 березня 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.