Справа № 810/4184/16
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2017 року (13:04 год.) м. Київ № 810/4184/16

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів головуючого судді Кушнової А.О., суддів Дудіна С.О., Лиска І.Г., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

за участю:

позивача: ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_1,

представника відповідача: Молчанової Н.К., довіреність №99-99-10-17/78 від 15.03.2016.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної фіскальної служби України, у якому просить:

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку (з 17.06.2013) по день фактичного розрахунку (14.11.2016) в сумі 317457,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.04.2013 у справі №826/1984/13-а ДПС України було зобов'язано виплатити на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 07.12.2011 по 03.04.2013.

Позивач стверджує, що середню заробітну плату за час вимушеного прогулу на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/1984/13-а йому було виплачено лише 14.11.2016, таким чином, на думку позивача, існують підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої положеннями статті 117 Кодексу Законів про працю України та стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач позов не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києві від 03.04.2013 у справі №826/1984/13-а в частині зобов'язання ДПС України виплатити на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 07.12.2011 по 03.04.2013 було скасоване ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.11.2015, а справа у цій частині направлена до суду першої інстанції на новий розгляд.

Остаточне рішення у спорі про суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв'язку зі звільненням було ухвалене Окружним адміністративним судом міста Києва лише 22.07.2016 та набрало законної сили 11.10.2016 згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду.

Таким чином відповідач вважає, що до 11.10.2016 він не мав обов'язку здійснювати на користь позивача виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки її розмір не був визначений судом.

Відповідач також вважає, що положення статтей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, якими встановлено відповідальність власника чи уповноваженого органу за затримку розрахунку при звільненні, не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки суми присуджені у рамках адміністративної справи №826/1984/13-а не є тими сумами, що належить виплатити працівникові при звільненні.

Відтак відповідач стверджує, що відсутні і підстави для притягнення його до відповідальності у зв'язку з виплатою таких сум із затримкою.

У судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2006 року проходив службу у Державній податковій адміністрації України.

Наказом ДПА України від 06.12.2011 №1401-о позивача відповідно до частини 1 статті 40 Кодексу законів про правцю України було звільнено з посади головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництва у судах інтересів ДПА України Юридичного департаменту ДПА України у зв'язку з реорганізацією ДПА України та скороченням штатної численності працівників (а.с. 95).

Не погоджуючись з вказаним наказом позивач оскаржив його до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду від 03.04.2013 у справі № 826/1984/13-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2013, адміністративний позов ОСОБА_1 до ДПА України, ДПС України, третя особа - голова комісії з проведення реорганізації ДПА України Захарченко В.Ю. задоволено частково (а.с 32-42, 66-70).

Окружний адміністративний суд міста Києва постановив скасувати наказ ДПА України від 06.12.2011 №1401-о та поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництва у судах інтересів ДПС України юридичного управління департаменту правової роботи ДПС України з 07.12.2011 (а.с. 32-42).

Цією ж постановою Окружний адміністративний суд міста Києва зобов'язав ДПС України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07.12.2011 по 03.04.2013, з урахуванням постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013 у справі № 2а-3492/12/2670, після набрання останньою законної сили, та з урахуванням сум, одержаних ОСОБА_1 у Мисайлівській сільській раді та Богуславському районному центрі зайнятості.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.11.2015 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.04.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2013 у частині зобов'язання ДПС України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу скасовано.

Адміністративну справу № 826/1984/13-а у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 71-75).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.07.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016 позов задоволено частково, постановлено стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 66911,05 грн. (а.с. 43-53).

Як вбачається з довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 11.01.2017 № U583-8A7E-8CKH-DRAU, суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно постанови Київського окружного адміністративного суду від 22.07.2016 у справі 826/1984/13-а у повному обсязі ДФС України виплачено 14.11.2016, шляхом зарахування на картковий рахунок позивача № НОМЕР_2 (а.с. 31).

Позивач вважає, що суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, присуджену йому вказаними судовими рішеннями, відповідач виплатив несвоєчасно, а тому звернуся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, під яким розуміється обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.04.2013 у справі № 826/1984/13-а наказом ДПС України від 17.06.2013 №422-о позивача поновлено на посаді головного державного податкового інспектора відділу взаємодії підрозділів та представництва у судах інтересів ДПС України юридичного управління департаменту правової роботи ДПС України з 07.12.2011 (а.с. 96).

У подальшому, наказом від 26.09.2013 №625-о позивача було звільнено з вказаної посади на підставі частини 5 статті 36 Кодексу законів про працю України у зв'язку з переведенням позивача на роботу до ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у Київській області (а.с. 97).

Щодо своєчасності розрахунку з позивачем при його звільненні згідно наказу ДПА України від 06.12.2011 №1401-о з постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013 у справі № 2а-3492/12/2670, яка набрала законної сили згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2013, слідує, що з позивачем не проведено повний розрахунок із заробітної плати при звільненні 06.12.2011, оскільки останнє зарахування на зарплатну карточку позивача здійснено 01.02.2012, тобто не в день звільнення, а через 58 днів після звільнення, а також ДПА України не проведено повний розрахунок із позивачем при його звільненні згідно наказу ДПА України від 06.12.2011 №1401-о в частині невиплати належної компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013 у справі № 2а-3492/12/2670, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2013, Окружним адміністративним судом міста Києва постановлено стягнути з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 23 календарних дні щорічної відпустки за період роботи з 27.01.11 по 06.12.11 із розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_1, а також стягнуто з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 (а.с.7-11, 64-65).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.09.2013 №К/800/38687/13 повернуто касаційну скаргу Міністерства доходів і зборів України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013 у справі № 2а-3492/12/2670 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2013 (т.1, а.с.119).

Отже, питання несвоєчасності проведення розрахунку з позивачем при його звільненні 06.12.2011, зокрема, стягнення на користь позивача грошової компенсації за невикористані 23 календарних дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України - вже вирішено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013 у справі № 2а-3492/12/2670, яка набрала законної сили 08.07.2013.

Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 117 КЗпП, щодо сум, присуджених позивачеві рішенням суду у зв'язку з незаконним звільненням, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз положень частини другої статті 235 КЗпП свідчить, що рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається компетентним органом за наслідками вирішення трудового спору та не є винагородою чи компенсацією у зв'язку з виконанням трудових обов'язків.

Суд повторює, що для цілей застосування положень статтей 116 та 117 КЗпП під належними працівникові від роботодавця виплатами необхідно розуміти винагороду у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, а також інші компенсаційні та заохочувальні виплати, встановлені вимогами законодавства та колективним договором, право працівника на одержання яких є безумовним і не залежить від поведінки роботодавця.

Водночас середній заробіток за час вимушеного прогулу, присуджений судом за наслідками встановлення під час розгляду трудового спору факту незаконного звільнення працівника, має іншу правову природу і за своєю суттю є відповідальністю роботодавця перед працівником за порушення його трудових прав, зокрема, права на працю та її оплату.

У даному випадку стягнення коштів, присуджених позивачу судовим рішенням в адміністративній справі № 826/1984/13-а, має здійснюватись на загальних підставах, зокрема, добровільно або якщо боржник відмовляється здійснити перерахунок відповідних сум - у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». У порядку цього ж Закону має вирішуватись питання відповідальності боржника за несвоєчасне виконання (виконання не у повному обсязі) рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, після ухвалення судом рішення про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу й звернення його до виконання відносини щодо виплати присудженої судом суми переходять в іншу площину та регулюються Законом України «Про виконавче провадження», і положення статті 117 КЗпП України до таких правовідносин застосовуватись не можуть.

Про безпідставність стягнення на користь звільненого працівника середньої заробітної плати у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв'язку зі звільненням також вказав Європейський суд з прав людини у справі «Меньшова проти України» (заява №377/02 від 08.04.2010).

У вказаній справі заявниця скаржилась на те, що національні суди неправомірно відмовили у задоволенні її вимог, які стосувались виплати встановленої статтею 117 Кодексу законів про працю України компенсації за несвоєчасне виконання рішень національних судів, якими з підприємства, з якого заявниця звільнилась, було стягнуто середню заробітну плату у зв'язку з несвоєчасною виплатою при звільненні заборгованості із заробітної плати.

Проаналізувавши національне законодавство, ЄСПЛ зазначив: « 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК [підприємства, з яких звільнилась заявниця] виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15.06.1999 та 26.11.2003 щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08.07.1997 та 25.05.1998 та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов'язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

57. У зв'язку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв'язку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановления судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 08.07.1997 по 18.03.1999 не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду.».

Суд також не знаходить підстав для застосування у рамках цієї справи правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 15.09.2015 (справа №21-1765а15) та від 14.12.2016 (справа №428/7002/14-ц), оскільки фактичні обставини, яким надавав правову оцінку Верховний Суд України, та фактичні обставини у цій справі не є подібними.

Так, обидві справи, які переглядались Верховним Судом України, стосувались застосування до роботодавця відповідальності у вигляді покладення обов'язку виплатити звільненому працівникові компенсацію за невиконання рішення суду, яким з установи (організації) було стягнуто заборгованість із заробітної плати, що цілком охоплюється правовим регулюванням, закріпленим у частині другій статті 117 КЗпП.

Натомість у цій справі як на підставу позову позивач посилається на невиконання відповідачем рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/1984/13-а від 03.04.2013, яким з ДПС України, правонаступником якої є відповідач, було стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у зв'язку зі звільненням.

У рамках адміністративної справи №826/1984/13-а судом не вирішувався спір про стягнення заборгованості по нарахованій сумі, належній звільненому працівникові (як то заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, матеріальної допомоги тощо).

Суд наголошує, що поняття «заробітна плата» та «середній заробіток за час вимушеного прогулу» не є тотожними поняттями та мають різну правову природу.

Як вже зазначалось судом, обов'язок роботодавця сплатити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу випливає з підстав порушення власником чи уповноваженим органом трудового законодавства, зокрема, у зв'язку з встановленням факту протиправного звільнення. Період та розмір такої виплати розраховується органом, який розглянув трудовий спір.

Оскільки середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу не є заробітною платою та не є виплатою, яка була нарахована позивачеві, але не виплачена, вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.04.2013 у справі №826/1984/13-а є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Отже на думку судової колегії у справі, що розглядається, дія статті 117 КЗпП у спірних правовідносинах застосуванню не підлягає, оскільки право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати має звільнений працівник, якому підприємство своєчасно не виплатило належні йому при звільненні суми заробітної плати, проте питання несвоєчасності проведення розрахунку з позивачем при його звільненні 06.12.2011 року, як вже встановлено судом, зокрема, стягнення на користь позивача грошової компенсації за невикористані 23 календарних дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України - вже вирішено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2013 у справі № 2а-3492/12/2670, яка набрала законної сили 08.07.2013.

На зазначеній позиції щодо неможливості застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП наголошував й відповідач у своїх письмових запереченнях проти позову, з чим погоджується суд.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні 02.03.2017 були проголошені вступна та резолютивна частини ухвали. Повний текст постанови складений та підписаний 07.03.2017.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Кушнова А.О.

Судді Дудін С.О.

Лиска І.Г.