Справа № 802/306/15-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 р. м. Вінниця

Справа № 802/306/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Кулика Віталія Віталійовича,

представника позивача: ОСОБА_1,

представників відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "НК-Віфарт" до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось товариство з обмеженою відповідальністю "НК-Віфарт" з адміністративним позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Позов мотивовано тим, що відповідачем на підставі акту перевірки № 440/22/38190003 від 31.12.2014 року винесено податкове повідомлення-рішення форми Р № НОМЕР_1 від 27.01.2015 року, яким позивачу збільшено грошове зобовязання з податку на додану вартість в загальній сумі 223470,00 грн., в тому числі за основним платежем 178766,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 44694,00 грн.

В акті перевірки зазначено, що податковим органом встановлено порушення позивачем п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188 та п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми податкового кредиту за період з 01.06.2013 по 31.07.2014 та, відповідно, заниження суми ПДВ, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет. Проте, такі висновки відповідача, на думку позивача, є необґрунтованими та безпідставними.

Не погоджуючись з зазначеними висновками податкової інспекції, позивач вказує на те, що податковий орган дійшов помилкових висновків про безтоварний характер господарських операцій ТОВ «НК Віфарт» із його контрагентами, зокрема з ТОВ «Сієста Капітал». У спростування висновків контролюючого органу позивачем зазначено, що до перевірки надано належні та достатні документи, які підтверджують факт реальності досліджуваних Вінницькою ОДПІ господарських операцій. Проте, окремі документи податковими ревізорами інспекторами не взято до уваги, інші визнано такими, що містять недоліки. Тому, на думку позивача, усі досліджувані під час перевірки господарські операції, є реальними та є обєктами оподаткування як податком на додану вартість, так і податком на прибуток підприємств, а висновки податкового органу є необгрунтованими та безпідставними.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що податкове повідомлення - рішення форми Р № НОМЕР_1 від 27.01.2015 року є протиправним та підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, та просила адміністративний позов задовольнити.

Представники відповідача проти позову заперечили, зазначивши, що висновки, викладені в акті перевірки, є обґрунтованими, а прийняте податкове повідомлення рішення - правомірним. Обґрунтовуючи свою позицію представники відповідача покликались на те, що господарські відносини позивача з його контрагентами носять фіктивний характер, оскільки позбавлені господарської мети і вчинені з метою мінімізації податкового зобовязання. Крім того, окремі документи первинного бухгалтерського обліку надані позивачем в підтвердження реальності господарських операцій містять суттєві недоліки. Деякі документи первинного бухгалтерського та податкового обліку позивачем не надані для перевірки взагалі, що свідчить про їх відсутність. Крім того, на думку відповідача, неможливо прослідкувати рух товарів (робіт, послуг), зокрема від контрагентів до позивача. Також, з отриманої податкової інформації встановлено неможливість проведення зустрічної звірки між контрагентами позивача.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи в період з 22.12.2014 року по 26.12.2014 року Вінницькою ОДПІ, відповідно до наказу від 22.12.2014 року № 418, проведено позапланову невиїзну перевірку ТОВ «НК Віфарт» з питань своєчасності, достовірності та повноти нарахування податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Сієста Капітал» за період з 01.06.2013 року по 31.07.2014 року.

Результати перевірки оформлено актом від 31.12.2014 року № 440/22/38190003 (том 1 а.с. 11-21).

Відповідно до висновків, викладених в зазначеному акті, в ході перевірки встановлено порушення позивачем п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188 та п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми податкового кредиту за період з 01.06.2013 по 31.07.2014 та, відповідно, заниження суми ПДВ, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет в загальній сумі 178766,00 грн.

Висновки контролюючого органу про зазначені порушення норм Податкового кодексу України зумовлені тим, що, на думку перевіряючих, господарські операції позивача з його контрагентом ТОВ «Сієста Капітал» позбавлені реального змісту, а тому не можуть породжувати жодних наслідків в цілях оподаткування для ТОВ «НК Віфарт».

На підставі акту перевірки № 440/22/38190003 від 31.12.2014 року відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення форми Р № НОМЕР_1 від 27.01.2015 року, яким позивачу збільшено грошове зобовязання з податку на додану вартість в загальній сумі 223470,00 грн., в тому числі за основним платежем 178766,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 44694,00 грн.

Вважаючи зазначене податкове повідомлення - рішення протиправним позивач звернувся до суду щодо його оскарження.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд керується таким.

Відповідно до п.198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, зокрема, встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Як вбачається з акту перевірки, до висновку про відсутність реальності вчинених між позивачем та ТОВ «Сієста Капітал» господарських операцій перевіряючий дійшов проаналізувавши акт ДПІ у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів в Київської області №616/22-03/38466930 від 30.10.2014 року про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Сієста Капітал» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з контрагентами-постачальниками та контрагентами-покупцями за період з 01.06.2014 року по 31.07.2014 року, з якого вбачається, що товариство відсутнє за податковою адресою та не має трудових ресурсів, складських приміщень, виробничих потужностей для здійснення будь-якого виду діяльності для виконання своїх зобов'язань перед контрагентами.

Виходячи з висновку податкового органу, що господарські операції між ТОВ «НК Віфарт» та ТОВ «Сієста Капітал» позбавлені реального змісту, судом досліджено підстави та порядок здійснення позивачем спірних господарських операцій та встановлено наступне.

Взаємовідносини між ТОВ «НК Віфарт» та ТОВ «Сієста Капітал» здійснювались в період з 01.06.2013 по 31.08.2014 та стосувались отримання позивачем рекламних послуг в зазначений період загальною вартістю 1072656 грн., в т.ч. ПДВ - 178766 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «НК Віфарт» - замовник та ТОВ «Сієста Капітал» виконавець здійснювалась господарська діяльність на підставі договорів про надання послуг ( виконання робіт ) по розміщенню ( виготовленню ) реклами від 06.06.2013 року та від 10.04.2014 року, відповідно до яких, виконавець зобов'язується по завданню замовника надати послуги по розміщенню реклами, а замовник, в свою чергу, зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги ( том 1 а.с. 28-32, 81-85 ). Вартість отриманих від ТОВ «Сієста Капітал» послуг ( робіт ) по розміщенню рекламної продукції ТОВ «НК Віфарт» в ефірі УТ-1 (Ера) визначена в додатках до договорів ( том 1 а.с. 33-39, 86-90 ).

На підтвердження факту реального виконання договорів та отримання від ТОВ «Сієста Капітал» послуг ( робіт ) за вищезазначеними договорами, а саме розміщення рекламної продукції ТОВ «НК Віфарт» в ефірі телеканалу УТ-1 (Ера), відображеної в акті перевірки ( том 1 а.с. 14-15 ), позивачем до матеріалів позовної заяви надано наступні документи: додатки до договорів, в яких визначено вартість отриманих від ТОВ «Сієста Капітал» послуг ( робіт ) по розміщенню рекламної продукції ТОВ «НК Віфарт»; акти надання послуг; ефірні довідки каналу ТРК "Ера" щодо надання реклами продукту: Vifart дизельне паливо, бензин; медіа-плани рекламної компанії; податкові накладні; рахунки на оплату отриманих від ТОВ «Сієста Капітал» послуг ( том 1 а.с. 33-80, 86-117), а також виписки по рахункам ТОВ «НК Віфарт» ( том 1 а.с. 118-179 ).

Разом з тим, досліджуючи надані на підтвердження реальності господарських операцій між ТОВ «НК Віфарт» та ТОВ «Сієста Капітал» вищезазначені документи, судом встановлено, що в долучених до матеріалів адміністративної справи ефірних довідках каналу ТРК "Ера", виписаних ТОВ "Про ОСОБА_4 Консалтинг", жодним чином не згадується ТОВ "Сієста капітал" ні як замовник, ні як посередник наданих послуг, що ставить під сумнів реальність надання контрагентом позивача зазначених у договорах від 06.06.2013 року та від 10.04.2014 року послуг (робіт) по розміщенню реклами.

З даного приводу представником позивача в судовому засіданні надано додаткові пояснення, зміст яких зводиться до того, що з метою виконання укладених між ТОВ «НК Віфарт» та ТОВ «Сієста Капітал» договорів про надання послуг ( виконання робіт ) по розміщенню реклами від 06.06.2013 року та від 10.04.2014 року, контрагентом позивача було укладено договір №23к-13 від 23.04.2013 року з ТОВ "Медіум-ТВ", яке в свою чергу уклало договір з ТОВ "ПроАктивМедіаКонсалтінг" від 04.02.2013 року за №008/1. В підтвердження наведених пояснень, представник позивача покликалась на інформацію отриману від ТОВ «Сієста Капітал» та ТОВ "Медіум-ТВ", що відображена у відповідях на адвокатське звернення ( том 1 а.с. 189-191, 193 ).

Враховуючи отримані від представника позивача пояснення, судом витребувано у ТОВ "Телерадіокомпанія "Ера" інформацію щодо обставин виконання договорів №1004 від 10.04.2014 року та №0606 від 06.06.2013 року ТОВ "Сієста капітал", про що постановлено відповідну ухвалу.

Листом від 07.05.2015 року за №67/2 ТОВ "Телерадіокомпанія "Ера" повідомило суд, що ТРК "Ера" на мала прямих договорів з ТОВ «НК Віфарт» та жодної інформації та документів щодо правовідносин між ТОВ "Сієста капітал" та ТОВ «НК Віфарт» телерадіокомпанія не має. Разом з тим, надало копії договорів про надання послуг №30-12/Е-11 від 30.12.2011 року та №02-01/Е-14 від 01.01.2014 року, укладених з ТОВ "ПроАктивМедіаКонсалтінг"; копії додаткових угод до зазначених договорів ( том 1 а.с.248- 250 ).

Надаючи оцінку твердженням позивача та наданим вищенаведеним доказам, суд разом з тим зауважує, що під час проведення перевірки висновки якої стали підставою для прийняття оскаржуваного у справі податкового повідомлення рішення, позивачем не надано належних первинних документів, що підтверджують отримання рекламних послуг від ТОВ Сієста Капітал в спірний період.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з п. 44.6 ст. 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Відповідно до п. 85.2 ПК України платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

В контексті наведених норм Податкового кодексу України суд зауважує, що платник податків обґрунтовуючи незаконність рішення контролюючого органу вправі подавати докази безпосередньо до суду. Проте оцінка таких доказів може стосуватися обставин, досліджених під час перевірки, та не може перетворюватися на зясування тих, які в процесі перевірки не досліджувались. Тому, адміністративний суд під час дослідження правомірності податкових повідомлень-рішень, прийнятих на підставі акта перевірки, не може підміняти контролюючий орган шляхом дослідження обставин, які не були зафіксовані в акті перевірки, для визначення обсягу податкових прав та обов'язків платника.

Отже, враховуючи те, що оригінали первинних документів позивачем при проведенні перевірки надані не були, то суд доходить висновку про те, що відповідачем було правомірно проведено перевірку без первинних документів, оскільки саме позивач не виконав свого обов'язку щодо їх надання, а тому були відсутні такі документи на підтвердження факту здійснення господарських операцій з його контрагентами та підтвердження правомірності включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку.

При цьому, надаючи оцінку листам від контрагентів TOB Сієста капітал, на які зіслався позивач в підтвердження фактичного надання рекламних послуг та реальності господарських операцій, суд виходить з наступного.

У вказаних листах наявна інформація, що контрагенти TOB Сієста капітал дійсно вступали в господарські взаємовідносини з каналом УТ-1 (Ера) для розміщення рекламного відео ролика, а договірні зобовязання виконані в повному обсязі.

Однак, такі листи не є первинними документами в розумінні положень Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, а тому не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та не можуть підтверджувати факт реального здійснення господарських операцій позивача із TOB Сієста капітал.

Поряд з цим, визначаючись щодо правомірності викладених в акті перевірки висновків податкового органу, суд бере до уваги доводи відповідача про те, що при аналізі розшифровок податкового кредиту та податкових зобовязань в розрізі контрагентів згідно 1С Податковий блок встановлено, що будь яких взаємовідносин між підприємствами - TOB Сієста капітал та TOB Про ОСОБА_4 Консалтинг за період 2013-2014 років не відбувалось.

Також суд зауважує, що правовідносини між TOB НК-Віфарт та TOB Сієста Капітал за своїм характером повязані із отриманням позивачем рекламних послуг.

Засади рекламної діяльності в Україні, відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами врегульовані Законом України Про рекламу від 03.07.1996 року № 270/96-ВР (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до положень ст.1 вказаного Закону, реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Виробником реклами є особа, яка повністю або частково здійснює виробництво реклами, рекламодавець-особа, яка є замовником реклами для її виробництва та/або розповсюдження, а розповсюджувачем реклами є особа, яка здійснює розповсюдження реклами.

Однак виходячи із тих договірних обовязків які покладено на TOB Сієста капітал, останнє не може вважатися розповсюджувачем реклами в розумінні Закону України Про рекламу, оскільки його обовязки зводяться до виконання лише посередницької функції між рекламодавцем та розповсюджувачем реклами. Наведені обставини ставлять під сумнів реальність характеру господарських відносин між позивачем та TOB Сієста Капітал.

Крім того, визначаючись щодо правомірності висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки, та покладених в основу оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд враховує, що оцінка реальності господарських операцій, що мали місце між TOB НК-Віфарт та TOB Сієста Капітал в період, що охоплювався проведеною позаплановою перевіркою, була надана в постанові Вінницького окружного адміністративного суду №802/2995/15-а від 12 листопада 2015, прийнятій за наслідком розгляду адміністративної справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "НК Віфарт" до Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. Вказане судове рішення ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.04.2016 року залишено без змін, набуло законної сили та на час розгляду даної справи є чинним.

Так, під час розгляду адміністративної справи №802/2995/15-а суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов до переконання що в період з 01.06.2013 року по 31.08.2014 року господарські відносини між позивачем та його контрагентами, в тому числі і TOB Сієста Капітал, не мали реального характеру.

Відповідно до ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.2 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

З огляду на вищенаведене, а також враховуючи, що оцінка реальності вчиненим в період з 01.06.2013 року по 31.07.2014 року між TOB НК-Віфарт та TOB Сієста Капітал господарським операціям вже була предметом дослідження в іншій адміністративній справі, за наслідком розгляду якої прийнято судове рішення, яке наразі набуло законної сили та є чинним, суд приходить до переконання, що висновки акта перевірки щодо вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними, по операціях позивача з ТОВ «Сієста Капітал» не спростовуються наданими документами та встановленими обставинами справи.

Визначаючись щодо правомірності оскаржуваного рішення суд також виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряючи, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано , тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративному судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, відповідно до ст.86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що встановлені фактичні обставини справи свідчать про правомірність оскаржуваного рішення Р № НОМЕР_1 від 27.01.2015 року, наданими доказами вимоги позивача не доводиться, відтак, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду адміністративної справи, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд керується частиною 2 статті 94 КАС України, відповідно до якої, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Разом з тим, суд зазначає про відсутність понесених відповідачем витрат.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя / підпис / ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя

Секретар