Справа № 431/129/17-а
Суддя: Форощук О. В.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 431/129/17-а
Провадження № 2-а/431/19/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

01 березня 2017 року Старобільський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Форощука О.В.

при секретарі Хорольській І.Ю.

за участі позивача ОСОБА_1

представника відповідача Денисенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Старобільську Луганської області у залі судових засідань у приміщенні Старобільського районного суду Луганської області адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, у якому просить суд визнати дії відповідача неправомірними та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області провести перерахунок його пенсії з 01.11.2011 року по теперішній час, згідно статей 49,50, ч. 4 статті 54, ч. 3 статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та у повній відповідності до постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2009 року з відрахуванням фактично виплачених сум державної пенсії за вказаний період; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області надати йому довідку про перерахунок пенсії з 01.11.2011 року по теперішній час.

В обґрунтування свого позову позивач ОСОБА_1 посилається на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданого Луганською державною адміністрацією 17.02.2005 року та інвалідом війни 2-ї групи по захворюванням, пов'язаних з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 виданого 12.11.2007 року Старобільською РДА (безтерміново). Відповідно Постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.11.2009 року Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області (у подальшому відповідач) було зобов'язане нарахувати та виплатити йому підвищення державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з базового розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом на відповідний рік. З набранням чинності вищезазначена постанова належно виконувалась відповідачем, перерахунок та виплата його державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, внаслідок Чорнобильської катастрофи відбувалась у повному обсязі та у відповідності до ст.ст. 49,50, ч.4 ст.54 та ч.З ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ, (у подальшому Закон 796-ХІІ). З 01.11.2011 року виконання постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.11.2009 року було свавільно і незаконно зупинене відповідачем. На підставі Законів України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2011 рік», «Про Державний бюджет України на 2012 рік», «Про Державний бюджет України на 2013 рік», «Про державний бюджет України на 2014 рік», «Про Державний бюджет України на 2015 рік», та постанов Кабінету Міністрів України № 745 від 06.07.2011 року та № 1210 від 23.11.2011 року, постанова суду не виконується відповідачем, рахує це звуженням його прав на отримання пенсій в розмірі встановленому остаточним рішенням адміністративного суду. Невиконання остаточної постанови суду триває дотепер, і на сьогодні термін цього відвертого беззаконня складає більше 5-ти років. Він неодноразово, на протязі невиконання остаточної постанови суду, письмово звертався до відповідача з питанням про термін відновлення виконання постанови суду, та завжди отримував відмову. В останнє він звернувся до відповідача із заявою 10.08.2016 року з проханням провести перерахунок з 01.11.2011 року по теперішній час його пенсії згідно ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та у повній відповідності до постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.11.2009 року, з відрахуванням фактично отриманих ним сум пенсії. Також він просив відповідача надати йому довідку про відповідний перерахунок з 01.11.2011 року по теперішній час його пенсії з метою отримання розміру фактичної заборгованості що виникла з моменту невиконання постанови адміністративного суду. В заяві він посилався на Постанову Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 703, та на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» № 4901-VI від 05.06.2012 року, в яких передбачена процедура погашення заборгованості яка виникла в результаті невиконання рішень судів, і яка згідно цих документів належить до компетенції та виконується Держказначейством. Отримавши письмову відповідь відповідача від 22.08.2016 року № 67/6-14 дізнався що питання підняті ним в заяві повністю проігноровані, і вимушений був звернутися з повторною заявою від 07.09.2016 року, в якій загострив його увагу на те що він відповідає на запитання яких не було в його заяві, і що мова жодним чином не йде про виплату пенсії згідно постанови суду, лише про перерахунок і надання відповідної довідки про розмір заборгованості, яка виникла з моменту невиконання відповідачем остаточної постанови адміністративного суду. 24.10.2016 року отримав відповідь № 76/6-14 на повторну свою заяву, в якій також йому було відмовлено. Відповідачем повністю проігноровані всі підняті ним питання. Посилання відповідача варіюють від того що постанова суду вже виконана, до того що процедуру виконання остаточної, тобто такої що набула законної сили постанови адміністративного суду, на даний час регламентують постанови Кабінету Міністрів України № 745 від 06.07.2011 року, № 1210 від 23.11.2011 року, № 1381 від 28.12.2011 року (відповідь від 24.10.2016 р.абзац 9). Вважає такі твердження відповідача абсолютно незаконними, і навіть антидержавницькими по своїй суті, так як умисно чи несвідомо нівелюється судова гілка влади в Україні. Відповідач не тільки порушує встановлені остаточним рішенням адміністративного суду його права отримувати пенсію за шкоду здоров'ю від дії іонізуючої радіації під час виконання трудових обов'язків при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, в розмірі гарантованому державою, а й саме право на суд, без якого держава не може бути визнана ні демократичною, ні соціальною, ні правовою. Абсолютно цинічним виглядає твердження про те що «рішення судів у справах щодо пенсійного забезпечення, які набрали законної сили, виконуються органами Пенсійного Фонду України в межах покладених судом зобов'язань, з урахуванням повноважень, наданих чинним законодавством» (абзац 11 відповіді від 24.10.2016 року). Посадові особи відповідача не рахують за обов'язкове для органу державної влади виконувати закони та вимоги Конституції України. Відповідач протиправно порушує покладений на нього державою обов'язок відшкодовувати йому шкоду, завдану каліцтвом, гарантований державою розмір якої передбачено спеціальним Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» що підтверджено остаточною постановою Донецького апеляційного адміністративного суду і цим створив реальну загрозу для його життя і здоров'я. Відповідач у продовж тривалого терміну, щомісячно не виконуючи остаточну постанову адміністративного суду не доплачував йому державну пенсію, відповідно до цього між ним та відповідачем склалися відносини правового характеру відповідно до яких відповідач у добровільному порядку відмовляється виконувати остаточну постанову суду та надати довідку про розмір заборгованості яка склалася в результаті невиконання ним постанови суду і відшкодувати завдані ним збитки, він вимушений звернутися для захисту своїх порушених прав до суду з даним адміністративним позовом. Вважає що провина відповідача у не перерахунку його пенсії за час невиконання ним постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2009 року і ненадання відповідно до цього довідки про розмір заборгованості яка склалася підтверджується в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, та пояснив, що на його думку відповідач безпідставно зменшив розмір виплачуваної йому пенсії, вважав, що його право на захист від зменшення об'єму виплачуваної пенсії, гарантованою Конституцією України та посилався на відсутність вимоги про виплату конкретних коштів, а лише просив видати довідку, в якій буде відображено, на його думку, заборгованість по виплаті пенсії.

Представник відповідача - УПФУ у Старобільському районі Луганської області Денисенко О.С. позовні вимоги не визнала на підставі наявних у суду письмових заперечень.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, суд дійшов наступного.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1, виданого Луганською обласною державною адміністрацією 17.02.2005 року та інвалідом війни 2-ї групи по захворюванням, пов'язаних з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 виданого 12.11.2007 року Старобільською РДА (безтерміново) (а.с.а.с. 5, 6).

Відповідно до копії постанови Старобільського районного суду від 21.05.2009 року Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області було зобов'язане нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з базового розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом на відповідний рік.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.11.2009 року вищевказана постанова змінена: абзац треті та четвертий резолютивної частини постанови викладено в наступній редакції: «Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з базового розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом на відповідний рік за період з 01.11.2007 року по 31.12.2007 року та з 22 травня 2008 року. (а.с. 13-16)

10.08.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі з проханням провести перерахунок з 01.11.2011 року по 01.08.2016 року його пенсії згідно ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та у повній відповідності до постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.11.2009 року з відрахуванням фактично отриманих ним сум, а також надати йому довідку про відповідний перерахунок з 01.11.2011 року по 01.08.2016 року його пенсії. Управлінням Пенсійного фонду України в Старобільському районі в задоволені заяви ОСОБА_1 було відмовлено, що вбачається зі змісту листа № 67/6-14 від 22.08.2016 року. (а.с. а.с. 7,8-9).

07.09.2016 року позивач ОСОБА_1 знову письмово звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі з проханням розглянути його вищезазначену заяву від 10.08.2016 року, на що Управлінням Пенсійного фонду України в Старобільському районі на його звернення надало роз'яснення, що рішення судів у справах щодо пенсійного забезпечення, які набрали законної сили, виконуються органами Пенсійного фонду України в межах покладених судом зобов'язань, з урахуванням повноважень, наданих чинним законодавством, що вбачається зі змісту листа № 76/6-14 від 24.10.2016 року. (а.с.а.с. 10-11, 12).

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює порядок визначення категорій зон радіоактивного забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначені Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до ст. 49 вищенаведеного Закону України, пенсії особам, віднесеним до 1 категорії, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії, б) додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. Пенсії особам, віднесеним до категорій 1,2,3,4, встановлюються у вигляді державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Як було встановлено п. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції від 09.07.2007р. згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. № 10-рп/2008), в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по другій групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком.

Згідно з ч.І ст. 50 Закону України Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"(в редакції від 09.07.2007р. згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. № 10-рп/2008) особам, віднесеним до першої категорії, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірах: інвалідам другої групи - 75% мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим, Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 року №76- III, що набрав чинності з 01.01.2015 року, внесено зміни до Закону України № 796- XII від "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Так, ст. 50 вказаного Закону на час виникнення спірних правовідносин передбачає', що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Положення ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на даний час передбачають, що умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Крім того, 28.12.2014 року прийнято Закон України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" за № 80-VIII, пунктом 9 Прикінцевих положень якого встановлено, що норми і положення, зокрема, статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З огляду на викладені положення законодавства, з 01.01.2015 року визначення розмірів пенсій ліквідаторам наслідків аварії на ЧАЕС віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 був затверджений Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок).

Згідно з п.10 Порядку № 1210 призначення пенсії із заробітної плати, одержаної за роботу за межами зони відчуження, провадиться на загальних підставах відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до пп.1 п. 11 Порядку № 1210 мінімальний розмір пенсії становить: для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській AEC: І групи інвалідності - 180 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; II групи інвалідності- 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; III групи інвалідності- 145 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Пунктом 13 Порядку № 1210 визначено, що щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виплачується у таких розмірах: 1) особам, що належать до категорії 1: з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: інвалідам І групи - 474,5 гривні; інвалідам II групи - 379,6 гривні; інвалідам III групи - 284,7 гривні; для інших інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою: інвалідам І групи - 341,64 гривні; інвалідам II групи - 227,76 гривні; інвалідам III групи - 170,82 гривні.

Відповідно до ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що чинним законодавством не передбачено норм щодо обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком (основна пенсія) та 75% від розміру мінімальної пенсії за віком (додаткова пенсія), а вказані виплати проводяться в порядку та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України у постанові №1210 від 23.11.2011 року "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Доводи позивача щодо порушення відповідачем вимог ст. 22 Конституції України, суд вважає помилковими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників вказано у рішенні Конституційного Суду України від 19.06.2001 року № 9-рп/2001, зокрема зазначено, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

Окрім цього, у азб. 5,6, 10 п.2.1 рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №1-42/2011 щодо відповідності Конституції України (конституційності) певних положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" зазначено, що Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, враховує також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально- економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22.09.2005 року Ы5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками.

Також, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджується з правовою позицією Європейського суду викладеною в справі за заявою "Великоди Валентини Ніканорівни проти України" №43331/12 від 03.06.2014 року в якій суд прийшов до висновку, що положення Протоколу № 1 до Конвенції не встановлюють жодних обмежень свободи Дог овірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь- якої такої системи. Стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. "Вимога" може становити "майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню. З огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" становили втручання у право заявниці па мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання має також бути обгрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар.

Суд зазначає, що закон, яким викладені в новій редакції положення статей 50,54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є чинними, не скасований та не визнаний неконституційним.

Враховуючи вищенаведене, судв дійшов висновку, що вказані позивачем обставини не є пасивною поведінкою суб'єкта владних повноважень, яка могла б бути пов'язана з невиконанням останнім дій, які повинні були і могли бути вчинені в силу покладених на відповідача обов'язків і згідно з чинним законодавством України, що в свою чергу несло б негативний вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів позивача, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 2 КАС України, основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права (ч.І ст. 6 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд зазначає, що позивачем, під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обгрунтованості заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучи суб'єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність власних дій, які є предметом оскарження позивачем.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, суд вважає, що при виплаті пенсії ОСОБА_1 у розмірі, встановленому Порядком № 1210, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в редакції згідно з Законом від 28.12.2014 р. № 76-ІІІ, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а тому відсутні підстави для визнання дій відповідача неправомірними.

Посилання позивача ОСОБА_1 на існування постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.11.2009 року, та обов'язок Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі нараховувати та виплачувати суму пенсії згідно вищевказаної постанови не може бути прийнято судом, як подальше правило для майбутніх нарахувань, у зв'язку зі зміною профільного законодавства, та неможливості суду передбачити такі зміни, як пожиттеве правило для нарахування пенсії позивачу.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд вважає в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії слід відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 159-163, 167, 183-2, 254 КАС України КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, з подачею її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.В. Форощук