Справа № 804/5676/16
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2016 р. Справа № 804/5676/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участю секретаря судового засідання: Бузякова М.Р.,
відповідача: ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро адміністративну справу
за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області
про стягнення витрат, -
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі наказу ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 03.03.2014р. №47 о/с відповідач, як випускник Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, був призначений на посаду слідчого в слідчому відділі Центрально-Міського районного відділу Криворізького міського управління. Проте, на підставі наказу ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області від 16.05.2016р. №114 о/с відповідач був звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про національну Поліцію». При цьому в порушення вимог ч.4 ст.74 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII відповідач не відшкодував витрати, пов'язані з його утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У зв`язку із тим, що відповідач добровільно не відшкодовує означені витрати, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути заборгованість.
Позивач про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте у судове засідання його представник не з'явився, але надав клопотання про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження, в якому також просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Відповідач адміністративний позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування поданих заперечень відповідач зазначав, що останній за час виконання обов'язків слідчого у слідчому відділі Центрально-Міського районного відділу Криворізького міського управління проявив себе як сумлінний, дисциплінований та старанний працівник та жодного разу не отримував дисциплінарного чи іншого стягнення. При цьому позивач просити стягнути витрати, пов'язані з утриманням ОСОБА_1 у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ на підставі ст.18 Закону України «Про міліцію», який на момент звернення до суду втратив чинність. Також відповідач зазначав, що з січня 2016 року у Центрально-Міському районному відділі поліції, де працював останній, було проведено скорочення штату, через що безпосередній керівник ОСОБА_1 просив його написати рапорт про звільнення за власним бажанням, чим ввів відповідача в оману.
Відповідач у судовому засіданні також заперечував проти задоволення адміністративного позову у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях на нього.
Представник третьої особи у судові засідання з розгляду справи не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав письмові пояснення, в яких просив адміністративний позов задовольнити в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності.
Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року N 565-XII, чинного на час виникнення спірних правовідносин, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Частиною 4 статті 18 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року N 565-XII передбачено, що підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається.
Судом встановлено, що згідно з наказом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ (далі - ДДУВС) від 31.07.2010р. №42 ос відповідач був прийнятий на службу до органів внутрішніх справ України та зарахований курсантом на денну форму навчання за державним замовленням до ДДУВС з присвоєнням першого звання «рядовий міліції».
09 вересня 2010 року на виконання вимог статті 18 Закону України «Про міліцію» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) та наказу МВС від 14.05.2007 року №150 між відповідачем, ДДУВС та ГУМВС України в Дніпропетровській області був укладений адміністративний договір - договір про підготовку фахівця у вищому начальному закладі Міністерства внутрішніх справ України.
Згідно з наказом відповідача від 28.02.2014 року №60 відповідач успішно закінчив Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ, отримав диплом фахівця та був направлений до ОВС.
На підставі наказу ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 03.03.2014 року №47 о/с відповідач, як випускник ДДУВС, був призначений на посаду слідчого в слідчому відділі Центрально-Міського районного відділу Криворізького міського управління.
Проте, на підставі наказу ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області від 16.05.2016 року №114 о/с відповідач був звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну Поліцію».
Відповідно до пункту 3.2 вказаного договору підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є звільнення особи зі служби протягом перших трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України.
Тобто, після закінчення Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ відповідачем не виконано вимоги, визначені пунктом 2.3.6 договору, що спричиняє настання наслідків у вигляді необхідності відшкодування фактичних витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, згідно пункту 3.2 договору.
Враховуючи те, що відповідач звільнився з ОВС за власним бажанням до закінчення трирічного терміну після завершення навчання, але не відшкодував витрати на навчання в ДДУВС в добровільному порядку, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із означеним позовом.
Згідно із статтею 9 Закону України «Про міліцію» (який діяв станом на час укладання договору про навчання відповідача, призначення його на посаду), на курсантів, слухачів, ад'юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов'язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію», підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Відповідна норма міститься і в Законі України «Про Національну поліцію», який діє на момент розгляду справи судом.
Спір у справі, що розглядається, стосується відшкодування витрат, пов'язаних із утриманням у вищому навчальному закладі МВС України особи, яка в подальшому за власним бажанням звільнилася з органів внутрішніх справ до закінчення трирічного терміну після закінчення навчання.
Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України» від 01.03.2007 №313 (далі - Порядок).
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку, визначено механізм відшкодування особами, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України прирівнюється до проходження військової служби, витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі:
- дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушенням нею дисципліни;
- відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.
Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.
Ця норма кореспондується з нормою пункту 4.1 договору №85 від 09.08.2010р.
Порядок розрахунку витрат установлює Міністерство внутрішніх справ України разом з Міністерством фінансів України. Згідно з пунктом 3 Порядку, витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням Міністерства внутрішніх справ України, та особою.
Відповідно до частини 1 пункту 6 Порядку, у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх здійснюється в судовому порядку.
При цьому відповідачем в добровільному порядку означені витрати не відшкодовані.
Станом на час розгляду справи судом, відповідач, також не надав доказів про відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ.
Щодо доводів відповідача про те, що останнього ввів в оману його безпосередній керівник, який також примусив ОСОБА_1 написати рапорт про звільнення за власним бажанням судом не приймаються, оскільки жодних доказів щодо підтвердження зазначених обставин, а саме: звернення з відповідним позовом до суду або звернення з відповідними заявами до правоохоронних органів, відповідачем до суду надано не було.
З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем - суб'єктом владних повноважень була доведена правомірність та обґрунтованість підстав стягнення з відповідача суми витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ, натомість відповідачем не було надано суду жодного доказу щодо спростування позиції позивача, викладеної в заявленому адміністративному позові, та доказів добровільної сплати означеної суми боргу на момент розгляду справи.
Також суд зазначає, що постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. визначено, що спори з приводу стягнення витрат, пов'язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства (пункт 21 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикцію адміністративних судів» від 20.05.2013р.).
Відповідно до ч.4 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у справі з відповідача не стягуються.
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про стягнення витрат - задовольнити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Турова