Справа № 810/3741/16
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2017-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3741/16 Головуючий у 1-й інстанції: Лиска І.Г. Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А

Іменем України

07 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Ганечко О.М. Чаку Є.В.

при секретарі Архіповій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу №3565-о від 04 листопада 2016 року.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - Державна фіскальна служба України, звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2015 року перебувала на посаді начальника Держаної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві.

27 жовтня 2016 року ДФС отримано лист Головного управління ДФС у м. Києві від 27 жовтня 2016 року № 10092/8/26-15-04-24 щодо розгляду питання про прийняття управлінського рішення з приводу доцільності подальшого перебування позивача на посаді начальника Держаної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Зазначений лист обґрунтовано наступним: з 27 квітня 2016 року начальник Держаної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_2 відсутня на робочому місці у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю (листки непрацездатності серії АГС №844524 з 27 квітня 2016 року по 29 квітня 2016 року; АГХ № 607579 з 04 травня 2016 року по 20 травня 2016 року; АГЯ № 231766 з 23 травня 2016 року по 10 червня 2016 року; АДА № 553206 з 13 червня 2016 року по 22 червня 2016 року; АДА № 553345 з 23 червня 2016 року по 29 червня 2016 року; АДА № 390221 з 29 червня 2016 року по 15 липня 2016 року; АДА № 477092 з 18 липня 2016 року по 29 липня 2016 року; АДА № 488912 з 29 липня 2016 року по 10 серпня 2016 року; АДА №477859 з 11 серпня 2016 року по 17 серпня 2016 року). 12 серпня 2016 року на адресу Головного управління ДФС у м. Києві надійшла заява ОСОБА_2 про надання їй щорічної основної відпустки з 15 серпня 2016 року по 30 серпня 2016 року, з виплатою матеріальної допомоги для оздоровлення. З метою покращення стану здоров'я ОСОБА_2 після її довготривалої хвороби відпустка була надана відповідно до заяви позивача та графіка щорічних основних та додаткових відпусток керівництва Держаної податкової інспекції у Подільському району ГУ ДФС у м. Києві на 2016 рік. 29 серпня 2016 року на адресу Головного управління ДФС у м. Києві надійшла заява ОСОБА_2 про перенесення у зв'язку із хворобою під час щорічної основної відпустки невикористані 3 календарних дні. Відповідно до заяви та Закону України «Про відпустки» відпустку перенесено на зазначений у заяві ОСОБА_2 період, а саме з 31 серпня по 02 вересня 2016 року. Після щорічної основної відпустки ОСОБА_2 з 05 вересня 2016 року по 27 жовтня 2016 року була відсутня на робочому місці у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. 27 вересня 2016 року на адресу Головного управління ДФС у м. Києві надійшла заява позивача про надання основної щорічної відпустки в кількості 10 календарних днів з 03 жовтня 2016 року. ОСОБА_2, було запропоновано після виходу на роботу з'явитись до ГУ ДФС у м. Києві для належного оформлення відпустки.

10 жовтня 2016 року на адресу Головного управління ДФС у м. Києві надійшла заява позивача та довідка-виклик Академії праці, соціальних відносин і туризму від 28 вересня 2016 року № 99 про надання додаткової оплачуваної відпустки на період настановних занять тривалістю 10 днів з 15 по 24жовтня 2016 року. ОСОБА_2 знову запропоновано після виходу на роботу з'явитись до ГУ ДФС у м. Києві для належного оформлення відпустки. Жодного разу на прохання з'явитись до Головного управління ДФС у м. Києві ОСОБА_2 не з'явилась. Не з'явлення позивача на службу з причин хвороби станом на 27 жовтня 2016 року складало 150 календарних днів.

Наказом ДФС від 04 листопада 2016 року № 3565-0 припинено державну службу та звільнено з посади начальника Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві ОСОБА_2, у зв'язку з нез'явленням її на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, відповідно до с. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи зазначений наказ протиправним, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підпадає до категорії осіб, яких можна звільнити зі служби на підставі ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Крім того, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІ (далі - Закон) підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення може бути нез'явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

Норма щодо можливості звільнення особи, яка більш як 150 календарних днів протягом року не з'являється на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності, вступила в дію разом із набранням чинності цим Законом. У попередніх редакціях Закону України «Про державну службу» така норма була відсутня.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що після набрання чинності Закону України «Про державну службу» позивач була відсутня на роботі через тимчасову непрацездатність 147 днів. Також позивач має три дні відсутності на робочому місці у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю до 01 травня 2016 року, тобто до набрання чинності нового Закону. Так, позивач не з'являлась на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності у період з 27 по 29 квітня 2016 року.

Крім того, позивачем надано довідку про проходження профілактичного огляду від 01 листопада 2016 року в якій зазначено, що ОСОБА_2 знаходиться на 7-му тижні вагітності. Про зазначений факт позивач повідомила відповідача 03 листопада 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідач безпідставно включив в якості підстави для звільнення період до набрання чинності нового Закону України «Про державну службу» за листком непрацездатності у період з 27 по 29 квітня 2016 року.

Тобто, відповідачем не доведено наявність передумов для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 87 Закону, яка не передбачає підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення нез'явлення державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Крім того, під час звільнення позивача відповідачем не враховано вимоги ст. 184 КЗпП України.

Відповідно до ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Разом з тим, матеріли справи не містять доказів здійснення повної або часткової ліквідації установи.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення вагітних жінок провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник чи уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не було надано на тому ж або іншому підприємстві (в установі, організації) іншу роботу або запропоновано роботу, від якої вона відмовилася з поважних причин.

При цьому для застосування ч. 3 ст. 184 КЗпП України закон передбачає наявність стану вагітності саме на час звільнення особи, а не на час розгляду справи. Застосування даної норми не ставиться в залежність і від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність.

Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішеннями Верховного Суду України.

З матеріалів справи встановлено, що позивач в період звільнення була вагітна та повідомила відповідача про її вагітність.

Відповідно, звільнення позивача із займаної посади є незаконним.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, всупереч даним вимогам під час розгляду справи, відповідачем не доведено правомірність і обґрунтованість спірного наказу та наявність правових підстав для його прийняття.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнати протиправним та скасування наказу №3565-о від 04 листопада 2016 року про припинення державної служби та звільнення з посади начальника податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві ОСОБА_2 та поновлення її на посаді начальника Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві з 04 листопада 2016 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Ганечко О.М.

Чаку Є.В.

Повний текст ухвали виготовлено 09 березня 2017 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Чаку Є.В.

Ганечко О.М.