Справа № 754/216/17
Суддя: Лісовська О. В.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/187/17
Справа №754/216/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережної міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Лівобережної міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання протиправним та скасування рішення, мотивуючи свої вимоги тим, що вона у лютому 2016 року звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги по вагітності та пологам відповідно до листка непрацездатності, виданого 11.01.2016 року філією № 1 КНП "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району м. Києва. Рішенням відповідача від 10.02.2016 року позивачці відмовлено у нарахуванні та виплаті допомоги з посиланням на положення Порядку надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою правління Фонду від 26.12.2014 року № 37. Але позивачка вважає дане рішення незаконним, у зв"язку з чим звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Лівобережної міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 72-05 від 10.02.2016 року; зобов"язати відповідача здійснити виплату позивачці матеріального забезпечення у зв"язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітності та пологам, згідно листка непрацездатності АГС № 849122 від 11.01.2016 року, у розмірі 11357, 69 грн., а також стягнути судові витрати.

У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що відповідач правомірно відмовив у виплаті, оскільки страховий випадок позивачки настав 11.01.2016 року, тобто через 60 тижнів з моменту переміщення, а у таких випадках виплата Фондом діючим законодавством не передбачена. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної справи відповідачу належить довести правомірність своїх дій та бездіяльності.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 01.11.2012 року працювала в ТОВ "ОЛЛАМ+" на посаді соціального робітника по догляду, що підтверджується трудовою книжкою. Товариства, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, знаходиться у зоні проведення АТО, залишається юридичною особою, в стані припинення не перебуває, адресу місцезнаходження не змінювало, та на день настання страхового випадку є роботодавцем позивачки.

З 23.06.2014 року позивачка ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. З 11 січня по 15 травня 2016 року позивачка перебувала на лікарняному у зв"язку з вагітністю та пологами, що підтверджується листком непрацездатності АГС № 849122.

23.12.2014 року позивачка зареєструвала своє місце перебування у АДРЕСА_1, у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 "Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції", що підтверджується довідкою, в якій зазначена дата переміщення з тимчасово окупованої території - 22.11.2014 року.

У лютому 2016 року позивачка звернулася до Лівобережної міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності із заявою про призначення допомоги по вагітності та пологам, відповідно до листка непрацездатності від 11.01.2016 року, виданого філією № 1 КНП "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району м. Києва, що передбачена Законом України "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування".

Але рішенням № 72-05 від 10.02.2016 року відповідач відмовив позивачці у нарахуванні та виплаті допомоги по вагітності та пологах, згідно листка непрацездатності, з посиланням на положення Порядку надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою правління Фонду від 26.12.2014 року № 37.

Позивачка вважає дане рішення незаконним, у зв"язку з чим і звертається до суду з даним позовом.

У свою чергу, представник відповідача вказує про законність прийнятого рішення, зважаючи на те, що страховий випадок позивачки настав через 60 тижнів після переміщення, а тому підстав для виплати немає.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 15 Закону України "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування" роботодавець зобов"язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом.

При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 16 Закону застраховані особи мають право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.

Частиною 1 статті 30 Закону визначено, що матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв"язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомоги по вагітності та пологах, які надаються за основним місцем роботи та за сумісництвом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України).

Як вбачається з ч. 1 ст. 31 Закону підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров"я, за погодженням з Фондом.

Пунктом 3 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону встановлено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території), території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб. Його норми є спеціальними по відношенню до норм Закону України "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування", який регламентує загальний порядок отримання матеріального забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов"язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв"язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно із ч. 10 ст. 7 Закону внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов"язковим державним соціальним страхуванням у зв"язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.

Матеріальне забезпечення, страхові виплати призначаються за наявності необхідних документів, що підтверджують право на ці виплати, а в разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообов"язкового державного соціального страхування у порядку, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України.

Постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 26.12.2014 року № 37 затверджено Порядок надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Відповідно до п. 2 Порядку матеріальне забезпечення надається особам, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції та отримувачам допомоги на поховання застрахованих осіб і які не реалізували свого права на отримання матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування у зв"язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" та не можуть реалізувати своє право на отримання матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування" у зв"язку із переміщенням з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а саме, зокрема, допомога по тимчасовій непрацездатності згідно з цим Порядком надається в разі настання страхового випадку до моменту переміщення застрахованої особи: допомога по вагітності та пологах згідно з цим Порядком надається в разі настання страхового випадку до моменту переміщення застрахованої особи, а також в разі настання страхового випадку протягом 30 тижнів з дати переміщення застрахованої особи.

Що стосується посилання представника відповідача про те, що страховий випадок настав 22.11.2014 року, а звернулася позивачка лише 11.01.2016 року, тобто через 60 тижнів після його настання, то слід зазначити наступне.

Дійсно, Порядком визначено, що особа може звернутися за призначенням відповідної допомоги не пізніше 30 тижнів з моменту переміщення, але при цьому слід зазначити, що позивачка була зареєстрована як переміщена особа 22.11.2014 року, а страховий випадок настав лише 11.01.2016 року, з чого можна зробити переконливий висновок про те, що протягом 30 тижнів вона не могла звернутися з відповідною заявою до відповідача.

Але ж також слід зазначити, що рішення відповідача про відмову у нарахуванні та виплаті матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності та допомоги по вагітності та пологах у зв"язку за спливом 30-тижневого строку з дати переміщення позивачки (22.11.2014 року) є протиправним, оскільки порушує гарантоване Конституцією право позивачки на отримання матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності та допомоги по вагітності та пологах.

Крім того, враховуючи те, що на час проведення антитерористичної операції нормами Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та прикінцевими положеннями Закону України "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування" регламентовано порядок виплати матеріального забезпечення у зв"язку з тимчасово втратою працездатності саме для тимчасово переміщених осіб, яким надано право отримати належні позивачці кошти за фактичним місцем проживання, перебування, як особі, яка внутрішньо переміщена з тимчасово окупованої території, відповідно до Закону України "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування" у зв"язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням", вимога про зобов"язання відповідача виплатити належні позивачці кошти, є обґрунтованою.

Відповідно до листка непрацездатності від 11.01.2016 року позивачка має право на отримання матеріальної допомоги у розмірі 11357, 69 грн., як це зазначено в наданому нею розрахунку. Даний розрахунок відповідачем не оспорювався, судом перевірений, а тому судом він приймається до уваги.

Положеннями Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи державою забезпечується реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг.

Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Відповідно до ст. 2 Закону Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону внутрішньо переміщена особа має право на єдність родини; сприяння органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб'єктами приватного права у пошуку та возз'єднанні членів сімей, які втратили зв'язок внаслідок внутрішнього переміщення; інформацію про долю та місцезнаходження зниклих членів сім'ї та близьких родичів; безпечні умови життя і здоров'я; достовірну інформацію про наявність загрози для життя та здоров'я на території її покинутого місця проживання, а також місця її тимчасового поселення, стану інфраструктури, довкілля, забезпечення її прав і свобод; створення належних умов для її постійного чи тимчасового проживання; забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб'єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, інвалідів, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено; сприяння у переміщенні її рухомого майна; сприяння у поверненні на попереднє місце проживання; забезпечення лікарськими засобами у випадках та порядку, визначених законодавством; надання необхідної медичної допомоги в державних та комунальних закладах охорони здоров'я; влаштування дітей у дошкільні та загальноосвітні навчальні заклади; отримання соціальних та адміністративних послуг за місцем перебування; проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування; безкоштовний проїзд для добровільного повернення до свого покинутого постійного місця проживання у всіх видах громадського транспорту у разі зникнення обставин, що спричинили таке переміщення; отримання гуманітарної та благодійної допомоги; інші права, визначені Конституцією та законами України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Виходячи із встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що права позивачки підлягають захисту не тільки у зв»язку із порушенням її соціальних прав, а й через її статус особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, оскільки вона не має можливості у повному обсязі здійснити дії, які від неї вимагає відповідач.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо заперечує проти адміністративного позову.

Згідно із ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Сторони в процесі повинні подати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Суд зазначає, що в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльність суб"єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Презумпція вини покладає на суб"єкта владних повноважень обов"язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб"єкта владних повноважень обов"язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову,

Керуючись приписами наведених вище норм законодавства, оцінивши надані сторонами докази, враховуючи, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій при прийнятті відповідного рішення від 10.02.2016 року, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача судового збору.

Частиною 1 статті 94 КАС України передбачено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб"єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб"єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки дане рішення суд ухвалив на користь позивачки, з відповідача на підставі ч.1 ст. 94 КАС України підлягає стягненню сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 17, 71, 158, 159, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Законом України "Про загальнообов′язкове державне соціальне страхування", -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Лівобережної міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Лівобережної міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 72-05 від 10.02.2016 року.

Зобов"язати Лівобережну міжрайонну виконавчу дирекцію Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності здійснити виплату ОСОБА_1 матеріального забезпечення у зв"язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітності та пологам, згідно листка непрацездатності АГС № 849122 від 11.01.2016 року, у розмірі 11357, 69 грн.

Стягнути з Лівобережної міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: