Справа № 805/4314/16-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Крилова М.М.
Суддя-доповідач - Казначеєв Е.Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року справа №805/4314/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Казначеєва Е.Г., суддів Василенко Л.А., Гайдара А.В., секретаря судового засідання Борисова А.А., за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача Сагайдак Л.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 р. у справі № 805/4314/16-а (головуючий І інстанції Крилова М.М.) за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення невиплаченої частки одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги, стягнення середнього заробітку з 16.09.2016 року по день фактичного розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, в якій просив, стягнути з відповідача невиплачену частку одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальну допомогу на загальну суму 8820 грн. 15 коп., стягнути з відповідача суму середнього заробітку, згідно ст. 117 КЗпП з 16.09.2015 року за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с.3-6).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено. Суд першої інстанції стягнув з Управління державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_2 невиплачену частку одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги у розмірі 8827 грн. 53 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів), стягнув з Управління державної служби охорони при Головному управлінн Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 39038 грн. 76 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів) (а.с.72-75).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що вказана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Окрім того, вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи (а.с.72-75).

В обґрунтуванні скарги зазначено, що апелянт перебуваючи у стані припинення зобов'язаний керуватися спеціальними нормами закону, що регулюють відносини боржника, який перебуває у стані припинення та його кредиторів, та позбавлений права на проведення розрахунків шляхом застосування будь якого іншого механізму погашення заборгованості. Апелянт зазначає, що відповідно до Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення № 114) та Інструкції та про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 р. № 499 (далі - Інструкція № 499), позивач не має право на отримання, а апелянт прав та обов'язків з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Судом не враховано, що за вимогами статей 99, 100 КАС України, строк на звернення з зазначеними вимогами сплив.

Позивач та його представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду першої інстанції винесено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, вважає, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, суду надав письмові пояснення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах апеляційної скарги відповідно до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді молодшого інспектора супроводження спеціальної групи «Титан» Краматорського міжрайонного відділу УДСО при ГУМВС України в Донецькій області.

Наказом УДСО Головного управління МВС України в Донецькій області від 16.09.2015 року №140о/с прапорщика міліції ОСОБА_2, молодшого інспектора супроводження спеціальної групи «Титан» Краматорського міжрайонного відділу УДСО при ГУМВС України в Донецькій області звільнено з органів внутрішніх справ МВС відповідно до п. 63 "ж" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ (за власним бажанням). Вислугу років на день звільнення у календарному обчисленні встановлено 22 роки 05 місяців 04 дні. (а.с.11)

Відповідно до довідки УДСО Головного управління МВС України в Донецькій області від 22.11.2016 року, при звільненні позивачу була нарахована одноразова грошова допомога у розмірі 15152,39 грн., до виплати 14925,10 грн. (за винятком внесків). В пеірод з травня по жовтень 2016 року позивачу перераховано грошову допомогу при звільненні в сумі 12280,62 грн. станом на 22.11.2016 року залишок не перерахованої суми 2644,48 грн. (а.с.46). Зазначене також підтверджується довідкою УДСО Головного управління МВС України в Донецькій області від 20.12.2016 року, за якою позивачу було розраховано грошову допомогу при звільненні у розмірі 15152,39 грн. (а.с.66). Сплата зазначених сум підтверджується платіжними дорученнями (а.с.47-56).

Відповідно до матеріалів справи позивач звертався до ліквідаційної комісії УДСО Головного управління МВС України в Донецькій області з заявою щодо виплати сум вихідної допомоги та матеріальної допомоги загальним розміром 21108,15 грн.

02 березня 2016 року УДСО при ГУ МВС України в Донецькій області на заяви позивача від 06.11.2015 року надано відповідь, в якій зазначено, що ліквідаційною комісією УДСО при ГУ МВС України в Донецькій області прийнято рішення про задоволення вимог щодо виплати сум вихідної допомоги та матеріальної допомоги загальним розміром 21108,15 грн. Також, в зазначеному листі відповідачем вказано на те, що визнані вимоги в сумі 21108,15 грн. включені до другої черги кредиторів Управління Державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (а.с.12).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Колегія суддів із зазначеним висновком суду першої інстанції погоджується частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що вимога звільненого працівника щодо виплати належних йому сум при звільненні є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин, а у розглядуваному випадку являється публічно-правовим спором пов'язаним із проходженням та звільненням з публічної служби.

Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату йому невиплаченої матеріальної допомоги та грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень ст. 116, 117 Кодексу законів про працю.

Стосовно вимог позивача про стягнення матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 2.16.1 пункту 2.16 Інструкції № 499, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

За підпунктом 2.16.2 пункту 2.16 Інструкції № 499, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань особам рядового і начальницького складу надається протягом року за мотивованим рапортом особи рядового чи начальницького складу у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Згідно підпункту 2.16.4 та 2.16.4 пункту 2.16 Інструкції № 499, фактичні витрати на матеріальну допомогу відповідно до вимог бюджетного законодавства проводяться тільки в межах затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення.

З налізу зазначених норм вбачається, що виплата матеріальної допомоги проводиться за мотивованим рапортом особи рядового чи начальницького складу у межах асигнувань та затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в продовж 2015 року до відповідача не звертався, матеріальна допомога йому не нараховувалась. Відповідач з 17.11.2015 року перебуває в стані припинення, позивач з вимогами про виплату йому матеріальної допомоги звернувся до відповідача в листопаді 2015 року, після свого звільнення. Отже, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні., у зв'язку з недоотриманням позивачем вимог Інструкції № 499.

Колегія суддів не приймає посилання суду першої інстанції на рішення відповідача від 02.03.2016 року №42л/к, як підтвердження права позивача на отримання матеріальної допомоги та підставу задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки, підставою для отримання матеріальної допомоги є звернення особи з мотивованим рапортом, що позивачем дотримано не було. Крім того, відповідно до пояснень представника відповідача вказаний лист є повідомленням, а не рішенням, та не є підтвердження про нарахування цієї суми.

Стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача невиплаченої частки одноразової грошової допомоги при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до частини 2 та 4 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 pоку № 2262-XII (в редакції на час звільнення позивача), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - Постанова № 393), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

За пунктом 14 зазначеної постанови, одноразова та щорічна грошова допомога, передбачена пунктами 10 і 11 цієї постанови, виплачується Міністерством оборони, Міністерством надзвичайних ситуацій, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв'язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною інспекцією техногенної безпеки, Державною службою з надзвичайних ситуацій та Управлінням державної охорони за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для їх утримання (за винятком випадків, передбачених абзацом другим цього пункту).

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року № 1294 (далі - Постанова № 1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Постанови № 1294, виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Пункт 1.6 Інструкції № 499 визначено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений за власним бажанням, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2262, абз. 3 п. 10 постанови КМУ № 393 позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги за місцем служби в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. На момент звільнення його вислуга років складала 22 років 05 місяців 04 днів. Отже, позивач має право на одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 15152,39 грн., що за виключенням внесків складає 14925,10 грн.

Разом з цим, судом встановлено, що позивачу в період з травня по грудень 2016 року перераховано повністю грошову допомогу при звільненні. Остаточний розрахунок з позивачем здійснено 01 грудня 2016 року, що підтверджується платіжними дорученнями, довідками та поясненнями сторін. Зазначені документи не були надані суду першої інстанції сторонами у справі та не були предметом судового дослідження на час ухвалення рішення судом першої інстанції. Тобто, на час розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції, заборгованість перед позивачем по виплаті грошової допомоги при звільненні у відповідача була відсутня. Зазначене доводить безпідставність примусового стягнення цього боргу за судовим рішенням у цій справі. З цих підстав, колегія суддів вважає за доцільне відмовити в задоволені позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне

Відповідно до пункту 1.18. Інструкції № 499, при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Таким чином, спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.

Абзацом 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що зазначені висновки щодо нерозповсюдження норм Кодексу законів про працю України стосуються саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці, оскільки зазначені питання врегульовано спеціальним законодавством. Проте, у випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. трудове законодавство підлягає застосуванню.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15 та від 6 листопада 2013 року у справі № 21-352а13.

Колегія суддів зазначає, що спеціальним законодавством, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), а тому щодо них мають застосуватися положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117 , 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 , дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цього визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді вказаного питання необхідно враховувати істотність суми заборгованості у порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Як вже зазначалось, позивач звільнений за власним бажанням, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2262, абз. 3 п. 10 постанови КМУ № 393 позивач мав право на отримання одноразової грошової допомоги за місцем служби в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. На момент звільнення його вислуга років складала 22 років 05 місяців 04 днів. Отже, позивач мав право на одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 15152,39 грн., що за виключенням внесків складає 14925,10 грн., що не є спірним у цій справі.

Відповідно до матеріалів справи, відповідачем після звільнення позивача не було проведено остаточний розрахунок щодо виплати належної останньому суми одноразової грошової допомоги при звільненні.

Відповідно до довідки відповідача та платіжних доручень, позивачу в період з травня по грудень 2016 року перераховано повністю грошову допомогу при звільненні, остаточний розрахунок з позивачем здійснено 01 грудня 2016 року. Зазначені обставини підтверджуються листом № 103л/к та позивачем.

Таким чином, період затримки щодо сум які є спірними у вказаній справі дорівнює 306 днів, а саме в період з 16.09.2015 року по 01.12.2016 року (день фактичного розрахунку).

Середньоденна заробітна плата за останні два місяці перед звільнення складає 120 грн. 49 коп. (2426,26 грн. (липень 2015 року ) + 2754,98 грн. (серпень 2015 року) : 43 робочих дні за два місяці (23 робочі дні у липні 2015 року та 20 робочих днів у серпні 2014 року).

Таким чином, середній заробітком за весь час затримки виходячи з розміру середньоденного заробітку, складає 36869,94 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що позивач з вимогою щодо виплати йому зазначених сум звернувся лише 6 листопада 2015 року, листом відповідача від 02 березня 2016 року його було повідомлено про задоволення вимог щодо виплати належних йому сум та включення останнього до другої черги кредиторів (а.с.12). Позивачем після отримання зазначеного повідомлення не вчинялось жодної дії спрямованої на стягнення належної йому суми. Крім того, як вбачається з копії трудової книжки, позивач у вересні 2015 року працевлаштувався.

На підставі викладеного та з урахуванням суми заборгованості, істотності цієї суми порівняно із сумами середнього заробітку та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості, колегія суддів дійшла до висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4000 грн.

Посилання апелянта на ту обставину, що відповідач перебуває у стані припинення та зобов'язаний керуватися нормами спеціального права щодо погашення заборгованості, колегія суддів не приймає, оскільки відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів. Право на отримання та обов'язок щодо сплати одноразової грошової допомоги передбачені спеціальними нормами законодавства, яким повинен керуватись відповідач. Крім того, звільнення позивача відбулось 15.09.2016 року та тільки 17.11.2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено рішення щодо припинення юридичної особи в результаті ліквідації. Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок по сплаті одноразової грошової допомоги відповідачем з позивачем не проведений. Суд також враховує, що станом на час розгляду справи відповідач не ліквідований.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції невірно вирішив справу за суттю вимог, тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 р. у справі № 805/4314/16-а задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 р. у справі № 805/4314/16-а скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Управління державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

В задоволені інших позовних вимог відмовити

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі..

Повний текст складено та підписано колегією суддів 02 березня 2017 року.

Головуючий суддя: Е.Г. Казначеєв

Судді Л.А. Василенко

А.В. Гайдар