Справа № 813/350/17
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року справа № 813/350/17

Львівський окружний адміністративний суд,

у складі:

головуючого-судді Ланкевича А.З.,

секретар судового засідання Фуртак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Компанія «Перспектива Плюс» до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_1 щодо закінчення виконавчого провадження №52345521 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №52020661 від 20.09.2016 року;

- зобовязати старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_1 винести постанову про закінчення виконавчого провадження №52345521 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №52020661 від 20.09.2016 року.

Посилається на те, що 20.09.2016 року відповідачем винесено постанову про стягнення з позивача, як боржника у ВП №52020661, виконавчого збору. 26.09.2016 року відповідачем відкрито виконавче провадження ВП №52345521 з примусового виконання вищезгаданої постанови. Проте ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.11.2016 року у справі №914/1661/16, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 року, визнано недійсною постанову ВП №52020661 від 20.09.2016 року про стягнення виконавчого збору. Зважаючи на викладені обставини, вважає, що виконавче провадження ВП №52345521 підлягає закінченню з підстави, передбаченої п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у звязку із скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ. Однак, внаслідок протиправної, як зазначає позивач, бездіяльності державного виконавця, постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору відсутня. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Заперечень та заяв про розгляд справи без участі представника на адресу суду не надходило. За таких обставин, суд на підставі ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглянути справу на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Суд встановив, що 20.09.2016 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_1 винесено постанову про стягнення з позивача, як боржника у ВП №52020661, виконавчого збору.

26.09.2016 року відповідачем винесено постанову ВП №52345521 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаної постанови про стягнення виконавчого збору.

19.10.2016 року ПП «Компанія «Перспектива Плюс» звернулось до Господарського суду Львівської області зі скаргою. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.11.2016 року у справі №914/1661/16, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 року, визнано недійсною постанову ВП №52020661 від 20.09.2016 року про стягнення виконавчого збору.

11.01.2017 року позивач надіслав відповідачу клопотання про закінчення виконавчого провадження ВП №52345521 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору ВП №52020661 від 20.09.2016 року. До клопотання долучив копію ухвали Господарського суду Львівської області від 14.11.2016 року та копію постанови Львівського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 року.

Однак державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_1 не було вчинено жодних виконавчих дій, в тому числі і щодо розгляду клопотання позивача.

Вважаючи бездіяльність відповідача в частині незакінчення даного виконавчого провадження протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Відповідно до п.7 р.XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Водночас цей Закон набрав чинності 05.10.2016 року. Оскільки спірним в даному випадку є питання правомірності/неправомірності невинесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження, підстави для винесення якої настали з моменту набрання законної сили ухвали Господарського суду Львівської області 20.12.2016 року, а отже до даних правовідносин слід застосувати положення Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII в редакції від 02.06.2016 року (далі Закон України «Про виконавче провадження»).

За правилами ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Згідно з ч.3 ст.181 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1, п.3 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Згідно з п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди (п.5 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Таким чином, виконавчим документом, на підставі якого державним виконавцем здійснюється відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору, є саме постанова про стягнення виконавчого збору. Така постанова (виконавчий документ), з огляду на положення ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», водночас є і рішенням виконавця чи посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб).

Разом з тим суд враховує, що положення ч.2 ст.74 вищенаведеного Закону було доповнено в порівнянні з попередньою редакцією Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (ч.5 ст.82). Вказане доповнення не змінює регулювання, воно уточнює дійсний зміст попередньої норми. А саме, уточнено, що рішеннями інших органів (посадових осіб), які можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду, є, серед іншого, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Системний аналіз наведеного дає підстави для висновку, що постанова про стягнення виконавчого збору водночас є і виконавчим документом, і рішенням державного виконавця, яке може бути оскржено.

За таких обставин, враховуючи, що ухвалою Господарського суду Львівської області, яка набрала законної сили 20.12.2016 року, визнано недійсною постанову ВП №52020661 від 20.09.2016 року про стягнення виконавчого збору, виконавче провадження ВП №52345521 з примусового виконання цієї постанови, в силу вимог п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», підлягало закінченню. Проте старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_1 цього не враховано та не вчинено жодних виконавчих дій з цього приводу. Більше того, остання, всупереч п.3 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», не виконала покладеного на неї законом обовязку, а саме не розглянула клопотання позивача про закінчення виконавчого провадження ВП №52345521 та не надала в установлений законом строк відповідь на нього. Згідно відтиску штемпеля вхідної кореспонденції, згадане клопотання отримано відповідачем 12.01.2017 року.

Оскільки Законом встановлено певний алгоритм дій державного виконавця у разі скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, і такі дії не вчинені відповідачем, хоча повинні були і могли бути вчинені відповідно до покладених на нього обов'язків, суд приходить висновку про допущення Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області бездіяльності у спірних правовідносинах.

Щодо зобовязання відповідача вчинити дії, про які просить позивач, суд враховує, що відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З вищевказаної норми Конституції України слідує, що суд при вирішенні питання щодо правомірності дій (бездіяльності) суб'єкта владних повноважень може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства, однак не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Згідно приписів ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», заходи щодо примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) здійснюються виключно державним виконавцем.

Отже, винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відноситься до виключної компетенції державного виконавця, а відтак судові органи не вправі перебирати на себе його повноваження. Така позиція суду повністю узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Пленуму №13 від 24.10.2008 року, згідно з яким суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

В той же час, у контексті положень ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає право на судовий захист, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, встановивши протиправну бездіяльність відповідача, суд, визначаючи спосіб захисту порушеного права позивача, приходить висновку, що таке можливо відновити, зобов'язавши Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №52345521 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору ВП №52020661, виданої 20.09.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст.86 цього ж Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не виконав обовязку, передбаченого ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України. Натомість, позивач довів обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами. А відтак, позов є підставним та підлягає задоволенню повністю.

Щодо вимог про зобов'язання відповідача подати до суду звіт про виконання рішення (постанови) та постановлення судом окремої ухвали, суд враховує таке.

Відповідно до ч.1 ст.267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.166 цього ж Кодексу, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Тобто положеннями вказаних норм закріплено право саме суду встановлювати контроль за виконанням судового рішення і вирішувати у яких випадках належить подавати відповідний звіт, а також постановлювати окрему ухвалу. Більше того, такі вимоги не є способом захисту порушеного права та не належать до позовних вимог, які може містити адміністративний позов у силу ч.4 ст.105 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо судових витрат, суд враховує, що ухвалою судді від 20.02.2017 року позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі. А тому, з огляду на приписи ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 86, 87, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо незакінчення виконавчого провадження ВП №52345521 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору ВП №52020661, виданої 20.09.2016 року.

Зобовязати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області винести постанову про закінчення виконавчого провадження №52345521 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору ВП №52020661, виданої 20.09.2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на користь Державного бюджету України судовий збір, який підлягав сплаті за подання цього позову, в сумі 3200 (три тисячі двісті) гривень 00 копійок.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, виготовленої в повному обсязі, до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.

Оригінал повного тексту постанови складено в одному примірнику 03.03.2017 року.