Справа № 820/10693/15
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" березня 2017 р. м. Київ К/800/6585/16

Вищий адміністративний суд України у складі: головуючого судді Бухтіярової І.О., суддів Маринчак Н.Є., Приходько І.В.,

за участю секретаря судового засідання Бовкуна В.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача-2 Шевченка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2016

у справі № 820/10693/15

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1)

до Чугуївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області (далі - відповідач-1, Чугуївська ОДПІ)

та державного підприємства «Національні інформаційні системи» в особі Харківської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» (далі - відповідач-2, ДП «НАІС» в особі Харківської філії),

третьої особи Чугуївської міської ради Харківської області (далі - третя особа, Чугуївська міськрада)

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся у жовтні 2015 року до суду з адміністративним позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням уточнень, просив: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Чугуївської ОДПІ № 449-17 від 09.06.2015 року; зобов'язати ДП «НАІС» особі Харківської філії зняти арешт (обтяження) з рухомого майна ОСОБА_1 шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна; стягнути на його користь витрати по сплаті судового збору.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2015 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення Чугуївської ОДПІ № 449-17 від 09.06.2015 року; зобов'язано Чугуївську ОДПІ подати заяву до ДП «НАІС» в особі Харківської філії про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру, відносно майна ОСОБА_1, відповідно до акту опису майна № 40 від 10.09.2015; стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 974,40 грн.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2016 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2015 скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вважає, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач-2 у своїх поясненнях наданих до суду зазначив, що єдиним належним суб'єктом подання заяви про вилучення обтяження рухомого майна є обтяжувач.

Відповідач-1 своїх заперечень на касаційну скаргу позивача не надав, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Третя особа заяву про приєднання до касаційної скарги позивача або заперечень на касаційну скаргу не надала, що також не перешкоджає її розгляду по суті.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому засіданні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем в 2015 році придбано у власність автомобіль TOYOTA PRADO, реєстраційний номер НОМЕР_1, колір білий, об'єм двигуна 3956 кубічних сантиметрів, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацією транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 20.01.2015. Першою датою реєстрації транспортного засобу, як зазначено в свідоцтві про реєстрацію, є 2012 рік.

09.06.2015 Чугуївською ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення форми Ф № 449-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 25 000,00 грн.

Позивач, не погодившись з винесеним податковим повідомленням-рішенням подав на нього скаргу до Головного управління ДФС у Харківській області, а в подальшому до Державної фіскальної служби.

Рішенням Головного управління ДФС у Харківській області від 20.07.2015 № 1097/к/20-40-10-04-14, а в подальшому рішенням Державної фіскальної служби від 30.09.2015 № 9130/к/99-99-10-01-03-14, спірне податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарги залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням податкового органу позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позов в частині позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, суд першої інстанції виходив із того, що податковим органом неправомірно нараховано транспортний податок, оскільки оподаткування транспортним податком, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, що слідує за прийняттям органом місцевого самоврядування рішення про порядок обчислення та сплати транспортного податку, тобто не раніше 2016 року. При цьому суд першої інстанції зазначив про безпідставність позовної вимоги позивача про зобов'язання відповідача-2 зняти арешт (обтяження) з рухомого майна ОСОБА_1 шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, оскільки єдиним належним суб'єктом подання заяви про вилучення обтяження рухомого майна на адресу реєстратора є Чугуївська ОДПІ, на яку законом покладено обов'язок щодо здійснення реєстрації відомостей про припинення обтяження шляхом подання заяви про припинення обтяження для подальшого вилучення відповідного запису з Реєстру, у зв'язку з чим суд першої інстанції вирішив для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Чугуївську ОДПІ подати таку заяву.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову виходив із того, що відповідачем-1 податкове повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано, оскільки обов'язок щодо сплати транспортного податку виник з дати набрання чинності Законом, яким внесено зміни до Податкового кодексу України (далі - ПК України), тобто з 1 січня 2015 року. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що рішення сесії органу місцевого самоврядування не може вплинути на підстави нарахування та обов'язок платниками сплачувати податки та збори з тих підстав, що такі прямо закріплені законодавцем нормами ПК України. Поряд з цим, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в повному обсязі, зазначив про те, що постанова суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову не оскаржується, не зазначивши при цьому в чому полягають порушення судом першої інстанції при виході за межі позовних вимог та зобов'язанні Чугуївської ОДПІ подати заяву про вилучення обтяження рухомого майна.

Колегія суддів вважає висновки суду апеляційної інстанції передчасними, зробленими з порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, відтак оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з частиною 4 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався. В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

В світлі висновку, викладеному у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», суд зобов'язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення «Бендерський проти України», відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Вказані вимоги зобов'язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з'ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з'ясування об'єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника податків негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.

Разом з тим, наведених вимог суд апеляційної інстанції не дотримався.

Відповідно до статі 1 ПК України - цей кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Пунктом 4.3 статті 4 ПК України передбачено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов'язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

При цьому згідно з пунктом 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідно до статті 8 зазначеного Кодексу в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори та згідно пунктом 8.3. статті 8, зокрема, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно із пунктом 10.2 статті 10 ПК України в редакції Закону щодо реформи місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Згідно із пунктом 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 ПК України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підпункт 12.3.3 ПК України).

Зі змісту наведених законодавчих норм випливає, що встановлення податку на майно, зокрема в частині транспортного податку, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Плановим відповідно до норми пункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Отже, рішення місцевих рад щодо транспортного податку, прийняті у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік.

Таким чином, з урахуванням норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення місцевих рад стосовно транспортного податку, прийняті в 2015 році та опубліковані протягом січня-лютого 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду транспортний податок міг вважатися встановленим місцевою радою.

При цьому факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону щодо реформи, а так само обов'язковість для місцевих рад впровадити транспортний податок, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено пунктом 10.2 статті 10 ПК України.

Тобто, Верховна Рада України не може підміняти власними повноваженнями компетенцію місцевих рад щодо встановлення місцевих податків.

Пунктом 1 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до ПК України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII було запроваджено транспортний податок з фізичних осіб, цей Закон набрав чинності з 1 січня 2015 року.

За змістом підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Підпунктом 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Відповідно до пунктів 267.4, 267.5 статті 267 ПК України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпунктів 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України.

Згідно з підпунктом 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

В пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону, зазначено: рекомендувати органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установити, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відповідно до пункту 265.1 статті 265 ПК України, транспортний податок є елементом податку на майно.

Як вже зазначено вище, згідно з підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України, податок на майно належить до місцевих податків.

Пунктом 8.3 статті 8 ПК України встановлено, що до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Тобто, органи місцевого самоврядування, виконуючи рекомендацію Закону № 71-VІІІ та приймаючи відповідні рішення, зобов'язані дотримуватись інших обов'язкових приписів ПК України.

Таким чином, за загальним правилом, податкові зобов'язання по місцевому податку можуть визначатися податковим органом у разі, якщо міська рада своїм рішенням встановила цей місцевий податок.

При цьому слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до ПК України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VІІІ лише рекомендовано органам місцевого самоврядування вчинити певні дії, в той час, як підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України законодавцем чітко встановлено повноваження міської ради при встановленні місцевих податків та зборів.

Виключенням з цього правила є визначення податковим органом грошового зобов'язання на підставі підпункту. 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України, в якому зазначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Визначальним для правильного вирішення даного спору є встановлення наявності чи відсутності рішення органу місцевого самоврядування щодо встановлення транспортного податку у 2015 році на відповідній території.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на те, що суду апеляційної інстанції слід перевірити обґрунтованість своїх висновків про відмову у задоволенні позовних вимог у контексті викладеного застосування норм чинного законодавства.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особі гарантоване право на вмотивованість судового рішення, яке є складовою права на справедливий суд. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Як зазначив Європейський суд з прав людини в пункті 53 рішення по праві «Серявін та інші проти України», «…ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», « 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року)».

Разом з тим, розглядаючи справу по суті, суд апеляційної інстанції прийняв необґрунтоване рішення, оскільки не надав оцінки важливим аргументам позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судом апеляційної інстанції, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, для чого в разі необхідності зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування цих обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

До того ж частиною 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Тобто на стадії апеляційного провадження знаходить свою реалізацію один з основних принципів адміністративного судочинства - принцип офіційності.

Отже, з урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зобов'язаний перевірити законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень у повному обсязі.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції в повному обсязі, суд апеляційної інстанції взагалі не навів мотивів скасування рішення суду першої інстанції в частині виходу судом за межі позовних вимог та зобов'язання Чугуївської ОДПІ подати заяву до ДП «НАІС» в особі Харківської філії про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру, відносно майна ОСОБА_1, відповідно до акту опису майна № 40 від 10.09.2015.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Натомість суд апеляційної інстанції, відстрочивши сплату судового збору на підставі ухвали від 29.01.2016, в порушення названої норми не стягнув судовий збір після ухвалення судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною 4 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судом апеляційної інстанції на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 160, 167, 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2016 у справі № 820/10693/15 - скасувати.

Справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: І.О. Бухтіярова

Судді: Н.Є. Маринчак

І.В. Приходько