Справа № 825/297/17
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року м. Чернігів Справа № 825/297/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Климіші І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Громадянина Республіки Ємен ОСОБА_7 до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 15.02.2017 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області (далі - УДМСУ у Чернігівській області) та просить суд:

- визнати неправомірним та зобов'язати відповідача скасувати наказ від 28.10.2016 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про повторне прийняття та оформлення документів для ретельного дослідження обставин справи щодо нього, та вирішити питання про визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що будучи громадянином Республіки Ємен та маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у вказаній країні за національною ознакою, за належність до певної соціальної групи осіб, які були ув'язнені в країні походження, через що зазнав страждань і переслідувань, залишив Республіку Ємен і прибув до України шукати захист . Він одразу звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця, проте відповідачем було відмовлено в визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що зазначено в оскаржуваному наказі.

Проте, вищевказаний наказ викладено у повідомленні УДМС у Чернігівській області № 119 без зазначення дати винесення та без детальних причин відмови. Також повідомлення було прийняте без передбачених на те законом України підстав, з порушенням процедури та без урахування обставин справи, а саме повідомлення він не отримав, в ньому не розписувався.

Зазначив, що він не може повернутись до Республіки Ємен, оскільки там зазнав погроз і переслідувань з боку провладних військ та може бути вбитий, оскільки є членом опозиційної партії, так як відстоював свої права.

На підтвердження своїх доводів посилався на наявну у відкритих джерелах інформацію щодо Республіки Ємен.

Крім того, заявив в позові клопотання про поновлення строку звернення до суду, мотивуючи його тим, що повідомлення про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось із порушеннями, а саме: не було викладено причини та обґрунтування відмови у оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем, або особою, яка, потребує додаткового захисту; не було роз'яснено порядок оскарження рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання особи біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перелічені вище порушення призвели до того, що він був необізнаний зі змістом повідомлення, а саме, що йому відмовили у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, та не знав, про право оскаржити таку відмову. Також, під час вручення повідомлення про відмову в оформленні документів йому не був наданий перекладач або здійснений переклад змісту повідомлення мовою, яку він розуміє, тому позивач не міг розуміти суті прийнятого УДМСУ в Чернігівській області рішення, порядку його оскарження.

Враховуючи наведене, зазначив, що він не мав достатньо часу для здійснення перекладу повідомлення (на шрі-ланкійську мову), а потім для звернення за юридичною допомогою для оскарження прийнятого органом міграційної служби рішення, а тому не зміг вчасно оскаржити наказ відповідача від 28.10.2016 № 108.

Вирішуючи дане клопотання суд виходить із такого.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Тобто, дана норма закону означає, що для оскарження до суду рішення міграційної служби особі встановлюється п'ятиденний термін, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається з дня отримання повідомлення про відмову. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

В даному випадку, необхідно зауважити на рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», згідно якого, правило встановлення обмежень доступу до суду в зв'язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

В рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищенаведене та те, що представник відповідача в судовому засіданні не надав належним чином оформлених доказів, які б спростовували викладене громадянином Республіки Ємен ОСОБА_7 в клопотанні про поновлення строку звернення до суду обґрунтування, суд вважає можливим клопотання задовольнити та поновити строк звернення до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав заперечення та пояснив, що під час процедури розгляду заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно позивача встановлено, що у нього відсутні будь-які документи, які б посвідчували його особу. Так, позивач стверджує, що він є громадянином Республіки Ємен, уродженцем міста Мансура, громадянства інших країн не має. Проте, під час проведення співбесіди заявник не вірно відповідав на питання по Республіці Ємен, а саме: не зміг назвати річки даної країни, не вірно вказав назву моря, яке омиває Ємен, не орієнтується в адміністративному поділі свого рідного міста Мансура, не знає історичних пам'яток Ємену, не правильно описав клімат країни, що в цілому дозволяє зробити висновок, що позивач видає себе за іншу особу, та не є громадянином Республіки Ємен.

Крім того, позивач зазначив, що причиною оформлення ним в 2014 році паспорта громадянина Ємену було бажання подорожувати. Після виїзду з Ємену позивач 1 рік проживав у третій безпечній країні - Єгипті та близько 10 днів в Республіці Білорусь і лише після цього приїхав до України. Метою переміщень позивача було бажання вчитися спочатку в Єгипті, а потім в Білорусії. Однак, в силу обставин, він не зміг реалізувати свої наміри в країнах перебування і приїхав до України. Таким чином, позивач виїжджав з Ємену не через переслідування чи збройний конфлікт у країні, а з метою подорожування, пошуку кращого життя та навчання.

Відповідно до відповідей, наданих позивачем під час проведення співбесіди, він не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав для виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Ємені.

Враховуючи наведене вважає, що побоювання ОСОБА_7 стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер та свідчать про те, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, а тому відсутні підстави для надання йому додаткового захисту.

Твердження позивача про порушення УДМСУ у Чернігівській області процесуальних норм щодо надсилання, ознайомлення та роз'яснення повідомлення про відмову в оформленні документів вважає необґрунтованим, оскільки міграційною службою було виконано вимоги ч. 7 ст. 8 вищевказаного Закону.

Таким чином, рішення УДМСУ у Чернігівській області від 28.10.2016 № 108 прийнято на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_2) не маючи документів, які б посвідчували його особу, назвався громадянином Ємену.

22.09.2016 у пункті пропуску для міжнародного повітряного сполучення «Бориспіль» під час оформлення пасажирів, які відлітали рейсом № 113 «Київ-Лондон», ОСОБА_7 предявив закордонний паспорт громадянина Румунії № НОМЕР_1, який містив ознаки підробки та не давав права на перетин державного кордону України.

За результатами здійсненої поглибленої перевірки паспорту на предмет підробки та згідно повідомлення посольства Румунії в Україні було встановлено, що паспорт позивача є фальшивим (а.с. 96-98).

23.09.2016 Бориспільським міськрайонним судом Київської області, за наслідками розгляду матеріалів адміністративної справи № 359/7446/16-а (провадження № 2-а/359/363/2016), прийнято постанову про примусове видворення з України після заверешення процедури ідентифікації громадянина Румунії (Ємен) ОСОБА_7 (а.с. 36-37).

07.10.2016 ОСОБА_7, перебуваючи в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України. У зв'язку із наведеним, позивачем та посадовими особами міграційної служби, відповідно до Тимчасової інструкції про оформлення документів, необхідних для вирішення питань про надання, втрату, позбавлення статусу біженця, було заповнено ряд документів: анкету, протокол співбесіди та реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця, та інші (а.с. 30-35, 38-82).

28.10.2016 головним спеціалістом УДМСУ в Чернігівській області сформовано висновок, в якому зазначено про доцільність відмовити громадянину Республіки Ємен ОСОБА_7 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту», як особі заява якої носить характер зловживання, тобто заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, та у якої відсутні умови зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту» (а.с. 84-89).

На підставі аналізу наявних у справі № 2016CN0031 матеріалів та вищевказаного висновку, керуючись ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту» начальником УДМСУ в Чернігівській області прийнято наказ від 28.10.2016 № 108 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Ємен ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 90).

На підставі вказаного наказу першим заступником начальника УДМСУ в Чернігівській області прийнято повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 119 (а.с. 91).

Відповідно до відмітки в Журналі реєстрації видачі повідомлень, вказане повідомлення було направлено позивачу поштою (а.с. 92-94).

Вважаючи вищевказане рішення УДМСУ в Чернігівській області протиправним, ОСОБА_7 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні встановлено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI).

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником (частина друга статті 9 Закону № 3671-VI).

Частиною шостою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Згідно із частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів:

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таким чином, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, затверджено «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі - Правила).

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Так, як вбачається із пояснень, які позивач надав під час співбесіди, причиною небажання ОСОБА_7 повертатися в країну громадянської належності є його обов'язок проходити військову службу.

Відповідно до змісту Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців в країнах, де військова служба є обов'язковою, факт ухилення від цього обов'язку або непокора найчастіше вважається порушенням, яке карається законом. Покарання відрізняються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідування або покарання за ухилення від призову самі по собі не є обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування (пункт 167). Зрозуміло, що особа не є біженцем, якщо єдиною причиною ухилення від військової служби є його відраза до служби або страх приймати участь в бою (пункт 168). Особа, яка ухиляється від призову може розглядатися як біженець, якщо вона зможе довести, що за вчинене військове правопорушення вона піддалася би надмірному покаранню з причини її належності до конкретної раси, релігії, належності до певної соціальної групи або за політичні переконання (пункт 169).

Враховуючи наведене суд вважає, що позивач не переховується від переслідування за конвенційними ознаками, а не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності з метою ухилення від призову до армії та уникнення покарання, яке застосовується до всіх громадян, які ухиляються від такого призову, та не перевищує загального ризику.

Суд звертає увагу, що як вбачається з матеріалів справи причиною оформлення ОСОБА_7 в 2014 році паспорту громадянина Ємену є бажання подорожувати. Після виїзду позивача з Ємену, відповідно до наданих ОСОБА_7 пояснень, він прожив 1 рік в Єгипті, близько 10 днів - в Республіці Білорусь, і лише потім приїхав до України. Метою своїх переміщень позивач зазначив бажання навчатись.

Такі твердження ОСОБА_7 свідчать про те, що він виїжджав з Ємену для того, щоб навчатись, а не через переслідування чи збройний конфлікт у країні.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 не довів свою громадянську належність до Республіки Ємен, а тому суд вважає, що наявність збройного внутрішнього конфлікту на території вказаної країни, не можна розглядати як обставину, через яку позивачу може загрожувати серйозна і особиста загроза життю або особистості з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_7 звернувся за захистом в Україні лише після його поміщення за рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області до Чернігівського ПТПІ.

Як вбачається зі змісту постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23.09.2016 по справі № 359/7446/16-а, позивач намагався потрапити з України до Великобританії, де хотів звернутися із заявою про визнання його біженцем та навчатися у вказаній країні (а.с. 36 зворот).

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що ОСОБА_7 у випадку повернення до Ємену не зазнає переслідувань у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року, пункту першого статті 1 Закону № 3671-VI, а тому суд погоджується із позицією відповідача, що у нього відсутні підстави для визнання ОСОБА_7 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із підпунктом 4.3 пункту 4 Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14) (пп. 4.4 п. 4 Правил).

Згідно частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до підпункту 4.6 пункту 4 Правил у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Аналогічні норми містяться в частині 7 статті 8 Закону № 3671-VI.

На виконання вищевказаних вимог УДМУ в Чернігівській області 11.11.2016 ОСОБА_7 направлено поштою повідомлення № 119 про те, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстави відмови та надано роз'яснення про порядок оскарження вказаного рішення. Форма та зміст надісланого повідомлення відповідає формі офіційно затвердженій в Правилах (додаток 15), якої УДМСУ в Чернігівській області зобов'язано дотримуватись.

Таким чином, посилання позивача на порушення відповідачем вищевказаних норм Закону № 3671-VI є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, прийшов до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянину Ємену ОСОБА_7 необхідно відмовити повністю.

Відповідно до положень пункту 14 частини першої статті п'ятої Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями. 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянину Республіки Ємен ОСОБА_7 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна