Справа № 813/1761/16
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2017-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 р. № 876/8961/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачук А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа Голова Національної поліції України ОСОБА_3 про визнання протиправними дій, зобов'язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 30.05.2016 звернувся в суд з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа Голова Національної поліції України ОСОБА_3, в якому просив визнати дії Міністерства внутрішніх справ України щодо неналежного розгляду клопотання ОСОБА_2 про порушення його конституційних прав та притягнення до дисциплінарної відповідальності неправомірними та зобовязати Міністерство внутрішніх справ України розглянути клопотання ОСОБА_2 від 07.03.2016 у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» та Наказу Міністерства внутрішніх справ України №1177 від 10.10.2004 «Про затвердження Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України».

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо неналежного розгляду клопотання ОСОБА_2 про порушення його конституційних прав та притягнення до дисциплінарної відповідальності від 07.03.2016. Зобовязано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 07.03.2016.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Міністерство внутрішніх справ України оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звернення позивача було не належним чином розглянуте. Зазначає, що 12.03.2016 в Департаменті режимно - секретного та документального забезпечення Міністерства внутрішніх справ України за № Л-4640 було зареєстроване клопотання ОСОБА_2 При цьому, таке звернення було прийнято до розгляду, опрацьоване та на нього адресанту було надано обґрунтовану відповідь - за листом від 23.03.2016 №34/Л-33, в якому автора було проінформовано, що відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова, держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України, а також що в Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин.

Таким чином, апелянт вважає, що він належно та своєчасно виконав свій обов'язок із розгляду звернення позивача, а рішення суду першої інстанції вважає необґрунтованим та прийнятим із порушенням процесуальних та матеріальних норм.

Окрім цього, зазначає, що позивач порушував у своєму зверненні питання про проведення службового розслідування щодо Голови Національної поліції України, проте, Міністр внутрішніх справ України не є посадовою особою, наділеною такими повноваженнями. Також, стверджує, що в цьому випадку ним не були порушені права, свободи чи інтерес позивача в публічно-правових відносинах, що виключає можливість задоволення позову.

При апеляційному розгляді представник позивача вимоги апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач та третя особа в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 було скеровано на ім'я Міністра внутрішніх справ України письмове звернення, а саме - клопотання про притягнення до дисциплінарної (службової) відповідальності від 07.03.2016, у якому позивач виклав та обґрунтував обставини скарги щодо ігнорування Головою Національної поліції України Хатією ОСОБА_3 окремих приписів чинного законодавства України в частині використання державної мови та просив адресата: 1)провести службове розслідування за фактом систематичного порушення (ігнорування) Головою Національної поліції України Хатією ОСОБА_3 законодавчих норм та вимог щодо використання державної мови в офіційному спілкуванні; 2)дати належну оцінку діям посадовця та притягнути до дисциплінарної (службової) відповідальності Голову Національної поліції України ОСОБА_3 за порушення вимог, установлених законом; 3)повідомити заявника про виконану роботу (зокрема, про початок та результати розслідування).

Як встановлено судом першої інстанції, клопотання позивача ОСОБА_2 зареєстровано 12.03.2016 в Департаменті режимно - секретного та документального забезпечення Міністерства внутрішніх справ України за №Л-4640. Попередній розгляд звернення ОСОБА_2 проведено заступником Міністра - керівником апарату Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_4 У свою чергу, після попереднього розгляду, заступник Міністра внутрішніх справ України доручив розглянути звернення позивача відповідно до вимог законодавства директору Департаменту комунікації Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_5

В Департаменті комунікації Міністерства внутрішніх справ України клопотання позивача зареєстровано 18.03.2016 за №Л-33.

За результатом розгляду клопотання ОСОБА_2 надано відповідь від 23.03.2016 №34/Л-33, за підписом заступника директора Департаменту комунікації Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_6, у якій позивача проінформовано про те, що відповідно до ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом. Зазначено, що держава гарантує вільний розвиток, використання і захист мов національних меншин України. Виділено російську мову як таку, що нею користується значна частина населення України.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не дотримано вимог чинного законодавства та порушено права позивача, як учасника правовідносин у сфері звернень громадян. Вважає такий розгляд клопотання відповідачем неналежним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

В силу дії норми статті 40 Конституції України, кожному гарантовано право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Під зверненнями громадян, згідно зі ст.3 Закону України «Про звернення громадян», слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 Закону України «Про звернення громадян», заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Статтями 4-6 Закону України «Про звернення громадян» регламентуються коло питань, рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, а також установлені вимоги до звернення, мова звернень і рішень та відповідей на них. Статтею 7 Закону України «Про звернення громадян» установлено заборону відмови в прийнятті та розгляді звернення й передбачено обов'язок із прийняття та розгляду звернень, оформлених належним чином і поданих у встановленому порядку.

При цьому, статтею 8 Закону України «Про звернення громадян» також врегульовано випадки звернень, які не підлягають розгляду та вирішенню, а саме, розгляду не підлягають письмові звернення без зазначення місця проживання, не підписані автором (авторами), а також такі, з яких неможливо встановити авторство. Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено ст.17 Закону України «Про звернення громадян», та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

У ст. 12 Закону України «Про звернення громадян» окреслено коло правовідносин, на які його дія не поширюється, а саме, вона не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження».

Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» установлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги та письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Згідно з ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Колегія суддів також погоджується, що у даному випадку, зважаючи на особу адресата звернення, слід також керуватися нормами Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2004 року №1177 (надалі - Положення №1177), яке було прийняте з метою забезпечення реалізації громадянами конституційного права на звернення, покращання, удосконалення організації їх особистого прийому в апараті Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органах внутрішніх справ України, а також у вищих навчальних закладах, на підприємствах, в установах і організаціях, що належать до сфери його управління та регламентує практичні питання роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому.

Так, згідно з п.1.3 Положення №1177, громадяни України мають право звернутися до органів внутрішніх справ, їх керівників із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявами або клопотаннями про реалізацію своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, а також зі скаргами про їх порушення.

Абзацами 1-9 п.1.3 Положення №1177 передбачено, що звернення від громадян надходять до органів внутрішніх справ у вигляді листів (поштою) та під час їх особистого прийому посадовими особами (усні й письмові). Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів внутрішніх справ або їх заступниками відповідно до їх повноважень. Після первинного розгляду звернень громадян керівництвом органу внутрішніх справ працівник підрозділу документального забезпечення (секретаріату, канцелярії): - вносить до журналу або електронно-реєстраційної картки персонального комп'ютера резолюцію керівництва та встановлені терміни виконання доручень за зверненнями громадян; - здійснює відправку звернень за належністю та відповідей - їх авторам; - забезпечує оперативне доведення звернень громадян до виконавців.

Пунктами 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 Положення №1177 визначено, що керівники органів внутрішніх справ та їх заступники при розгляді звернень громадян зобов'язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників органів внутрішніх справ на місця для перевірки викладених у зверненнях фактів, уживати інших заходів для об'єктивного вирішення поставлених авторами звернень питань, з'ясовувати і усувати причини та умови, які спонукають громадян скаржитись, якщо це не суперечить чинному законодавству. Безпосередні виконавці при здійсненні перевірок за зверненнями обов'язково спілкуються з їх авторами, з'ясовують усі порушені питання та обставини, детально вникають в їх суть, вживають заходів щодо захисту конституційних прав громадян у межах своєї компетенції відповідно до чинного законодавства (п.4.1 Положення №1177).

За результатами перевірки звернення складається мотивований висновок про результати розгляду звернення громадян, який має містити в собі об'єктивний аналіз усіх зібраних матеріалів і повинен відповідати порядку його складання (п.4.3 Положення №1177). Рішення, які приймаються за зверненнями, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов'язана забезпечити своєчасне і правильне виконання прийнятого рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян (п.4.4 Положення №1177).

Звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді (п.4.6 Положення №1177).

Згідно з п.4.7 Положення №1177, відповідь за результатами розгляду звернення в обов'язковому порядку дається тим органом, який його отримав і до компетенції якого входить розв'язання порушених у зверненні питань, за підписом керівника або його заступника. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, вжиті органом внутрішніх справ, у межах його компетенції, для захисту конституційних прав громадян.

Пунктами 7.4-7.5 Положення №1177 визначено, що за кожною скаргою, в якій громадяни порушують питання про наявність порушень чи недоліків у роботі органів внутрішніх справ або скаржаться на дії працівників ОВС, проводиться ретельна перевірка викладених фактів органом внутрішніх справ, до якого звернувся громадянин. За результатами перевірки надаються матеріали керівникові органу внутрішніх справ або його заступникам, в яких зазначається, підтвердились чи ні наведені відомості (факти) і які заходи вжиті для усунення виявлених порушень чи недоліків та притягнення до відповідальності винних осіб. Громадянину за наслідками розгляду скарги надається письмова або усна відповідь (за його бажанням). Рішення за розглядом скарги громадянина приймає керівник органу внутрішніх справ (або його заступник), у провадженні якого перебуває скарга.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що загальний обов'язок із здійснення розгляду Міністерством внутрішніх справ України звернень громадян із питань, пов'язаних з діяльністю МВС, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, а також стосовно актів, які ним видаються, встановлений і пп.54 п.3 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 року №878.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач і відповідач є суб'єктами правовідносин у сфері звернень громадян, із відповідними правами та обов'язками, зокрема, з правом скерування звернення й обов'язком його розгляду та надання на нього відповіді в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», Положенням №1177. У зв'язку з чим, у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян», інших нормативно-правових актів у цій сфері, підлягало прийняттю та розгляду Міністерством внутрішніх справ України й клопотання ОСОБА_2 від 07.03.2016, що сторонами не заперечувалося та що підтверджується їх діями.

Проте, на переконання суду першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, в даному випадку виконання наведених вище приписів чинного законодавства України щодо розгляду звернення та надання на нього відповіді носило суто формальний характер, оскільки лист від 23.03.2016 №34/Л-33, наданий ОСОБА_2 у відповідь на його звернення від 07.03.2016 року, не ґрунтується на ретельному дослідженні обставин і питань, які порушує заявник у своєму зверненні, та не надає на них вичерпної та зрозумілої відповіді, що підтверджується змістом листа.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що саме по собі надання будь-якої відповіді на звернення громадянина у визначені законом строки не слід вважати повним і належним виконанням свого обов'язку зі сторони адресата, позаяк, окрім своєчасності надання відповіді, не менш істотним є її належне обґрунтування та вирішення поставлених у зверненні питань (із урахуванням суті відповідного звернення та на підставі його ґрунтовного і всебічного вивчення).

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що надана позивачу відповідь дійсно носить виключно поверхневий пізнавальний характер. Фактично, суб'єкт владних повноважень, обмежився лише буквальним цитуванням окремих норм чинного законодавства України, проте, не навів їх зв'язку зі змістом звернення позивача, не аргументував застосування цих норм у контексті обставин, указаних у зверненні, не надав відповіді на поставлені адресантом питання і жодним чином не вирішив порушені ним проблеми, що не може визнаватися обґрунтованим і правомірним.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що лист від 23.03.2016 №34/Л-33, який був наданий у відповідь на клопотання ОСОБА_2 від 07.03.2016, не може в контексті приписів чинного законодавства України вважатися належною відповіддю на звернення громадянина (по суті викладених у ньому обставин і порушених питань), відтак, такий розгляд звернення громадянина є неналежним і протиправним.

Щодо покликання апелянта як на підставу для скасування рішення, про те, що в даному випадку не було порушено прав, свобод чи інтересу позивача в публічно-правових відносинах, колегія суддів вважає таке безпідставними, оскільки в даному випадку було повністю встановлено дійсне порушення права позивача, як суб'єкта правовідносин у сфері звернень громадян, на належний розгляд свого звернення та отримання на нього ґрунтовної відповіді.

Також безпідставним є твердження апелянта про те, що Міністр внутрішніх справ України не є посадовою особою, яка наділена повноваженнями проводити службове розслідування відносно Голови Національної поліції України, а відтак, про неналежність клопотання позивача. Зокрема, відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що у випадку, якщо окремі питання звернення не відповідають повноваженням адресата, він повинен би був скерувати його належному суб'єкту, чого також зроблено не було.

В силу дії норми ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи цю справу суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що він не втручається в дискреційні повноваження відповідача, позаяк не вирішує й не дає вказівки на спосіб вирішення по суті звернення ОСОБА_2 від 07.03.2016, а лише встановлює чи були порушені права такої особи на належний розгляд свого звернення та чи підлягають вони захисту та задовольнив адміністративний позов в межах заявлених в ньому вимог.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з статтею 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів переконана, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі №813/1761/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М.Старунський

Судді В.М. Багрій

ОСОБА_7

Ухвала у повному обсязі складена 28.02.2017 року.