Справа № 537/6054/16-а
Суддя: Хіневич В. І.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Проваджєення 2а/537/28/2017
Справа № 537/6054/16-а
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.02.2017 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді -Хіневича В. І., при секретарі Головньовій Л. М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Крюківського району Департаменту праці, соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, відповідно до якої прохала суд визнати дії Управління соціального захисту населення Крюківського району Департаменту праці, соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи - протиправними; зобов'язати Управління соціального захисту населення Крюківського району Департаменту праці, соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області видати ОСОБА_1 довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи на підставі її заяви від 02.06.2016 року.

В обґрунтування позову вказала, що вона, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з червня 2014 року у зв'язку з активізацією бойових дій , повсюдних проявів насильства та порушення прав людини в м. Ровеньки Луганської області та проведенням активної фази антитерористичної операції змушена була покинути постійне місце проживання та вихати у більш безпечне місце, на даний час вона мешкає в Кременчуці. З моменту проведення вище вказаної операції місто Ровеньки Луганської області є тимчасово непідконтрольною українській владі територією. З жовтня 2011 року по серпень 2013 року вона разом зі своїм співмешканцем, ОСОБА_2, та дочкою - ОСОБА_3, проживала в будинку за адресою: АДРЕСА_1 У зв'язку з погіршенням відносин між нею та її співмешканцем вона змушена була переїхати з дочкою з вище вказаної адреси. Після цього вона з дочкою орендувала будинок по АДРЕСА_1 за договором оренди № 25/05 від 25.04.2013 року, укладеного з власником ОСОБА_4 та працювала на сільському ринку без офіційного працевлаштування. Також, її дочка перебувала на обліку у педіатра КУ «Центр певинної медико-санітарної допомоги м. Ровеньки» Ровенської міської ради з діагнозом: диспластична кардіопатія ПМК І ст. за адресою їхнього проживання: АДРЕСА_1. В червні 2014 року вона прибула до міста Кременчука, однак на облік як внутрішньо перемішена особа вона стати не змогла, оскільки факт внутрішнього переміщення підтверджувався лише відміткою про реєстрацію місця проживання у документі, що посвідчує особу. В літку 2016 року їй стало відомо, що перелік документів, які підтверджують факт переміщення законодавець значно розширив, тому вона звернулась до Управління соціального захисту з метою отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, однак отримала відмову в отриманні довідки, оскільки її документи не підтверджують факт проживання на території, де виникли обставини, які зумовили внутрішнє переміщення. Вважає дії Управління соціального захисту протиправними та такими, що порушують її права та свободи.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити з підстав вказаних у позові.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити, вказавши, що Управління соціального захисту населення Крюківського району (далі - управління або УСЗН) заперечує проти позову ОСОБА_1, оскільки відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті. Згідно наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення антитерористичної операції визначено Донецька та Луганська області - з 07.04.2014 року. Позивач ОСОБА_1 звернулася із заявою від 13.06.2016 до Управління соціального захисту Крюківського району щодо взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи з додатками, які були вказані нею. а сама: копія договору оренди будинку від 25.04.2013; копія Акту прийому-передачі будинку за договором оренди від 25.04.2013; копія довідки КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Ровеньки Ровеньківської міської ради від 24.03.2014; копія медичної картки дочки - ОСОБА_3; копії квитанцій КБ «Приватбанк» від 02.01.2013, 05.03.2014, 15.05.2014; копія довідки від 05.05.2016 №82; копія договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі №1032 від 29.12.1999, серія бланку АВЕ № 646265; копії паспорту та коду; копія свідоцтва про народження ОСОБА_3, однак вище вказані документи не підтверджують факт проживання позивачки на окупованій території, а тому не можуть слугувати беззаперечними доказами, що підтверджують місце проживання позивачки на окупованій території. Також, вказала, що позивачем було подано заяву, яка не відповідала вимога, які передбаченні для даного типу заяв.

Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з'ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, вислухавши думку позивача та представника відповідача по справі, приходить до наступного.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка села В - Краснянка, Краснодонського району Луганської області є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_1.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого повторно 09.10.2013 року Крюківським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ у Полтавській області.

Як встановив суд, ОСОБА_1 в червні 2016 року зверталася до відповідача щодо взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи, однак листом від 15.06.2016 року № 09/6391 Управління праці та соціального захисту населення Крюківського району відмовило ОСОБА_1 у взятті її на облік як внутрішньо переміщеної особи, у зв'язку з тим, що у неї відсутня реєстрація місця проживання в м. Ровеньки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення антитерористичної операції визначено Донецька та Луганська області - з 07.04.2014 року.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Кожна дитина, у тому числі яка прибула без супроводження батьків, інших законних представників, отримує довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім'ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну. Заява подається внутрішньо переміщеною особою, у тому числі неповнолітніми дітьми, особисто, а малолітніми дітьми, недієздатними особами або особами, дієздатність яких обмежено, - через законного представника (далі - заявник). Разом із заявою заявник подає документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини. У разі наявності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або рішення про відмову у видачі довідки з обов'язковим зазначенням підстави відмови, підписане керівником уповноваженого органу, видається заявнику в день подання заяви. У разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, визначених статтею 1 цього Закону (військовий квиток з відомостями про проходження військової служби, трудова книжка із записами про здійснення трудової діяльності, документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно, свідоцтво про базову загальну середню освіту, атестат про повну загальну середню освіту, документи про професійно-технічну освіту, документ про вищу освіту (науковий ступінь), довідку з місця навчання, рішення районної, районної у місті Києві чи Севастополі державної адміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування, медичні документи, фотографії, відеозаписи тощо).

Відповідно до п. 4 «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи» затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 509 від 01.101.2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб», Під час подання заяви про взяття на облік заявник пред'являє документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини. У разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, зазначеними у статті 1 Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення (військовий квиток з відомостями щодо проходження військової служби; трудова книжка із записами про трудову діяльність; документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно; свідоцтво про базову загальну середню освіту; атестат про повну загальну середню освіту; документ про професійно-технічну освіту; документ про вищу освіту (науковий ступінь); довідка з місця навчання; рішення районної, районної у мм. Києві чи Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування; медичні документи; фотографії; відеозаписи тощо).

Із дослідженого в судовому засіданні паспорта громадянина України ОСОБА_1 вбачається, що остання була зареєстрований в АДРЕСА_1, знята з реєстрації 03.08.2013 р.

Як було встановлено в судовому засіданні, позивач зі своєю дочкою без реєстрації місця проживання проживала в АДРЕСА_2 з вересня 2013 року до червня 2014 року.

Так, судом встановлено, що згідно довідки Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС України в Полтавській області від 07.12.2016 року № 16435/б/16-03-08 про отримання доходів ОСОБА_1 за 2016 рік, місце проживання останньої зазначено як АДРЕСА_3

Відповідно до договору оренди будинку № 25/04 укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 від 25.04.2013 року та акту передачі прийому-передачі будинку від 25.04.2013 року, ОСОБА_7 передав ОСОБА_1 в строкове платне користування житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 строком на два роки, а саме: з 25.04.2013 року по 25.04.2015 року.

При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідача, що договір оренди є неналежним доказом, оскільки останній укладений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме не зареєстрований відповідно до ст. 158 ЖК України у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється, оскільки відповідно до ст. 215 ЦК України недійсність укладених договорів може встановлюватися законом або рішенням суд, при цьому матеріали справи не містять доказів, що вище вказаний договір є недійсним.

Відповідно до копії гарантійного талону ОСОБА_1 придбала 08.03.2014 року мобільний телефон марки «Nokia» у ПП ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_5 , що підтверджується підписом позивача про ознайомлення з умовами гарантійного обслуговування.

Згідно довідки від 24.03.2014 року виданої Комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Ровеньки» Ровенківської міської ради Лікарська амбулаторія № 1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, перебуває на дитячому обліку у педіатра з діагнозом: диспластична кардіопатія ПМК І ст.

Також факт проживання позивача разом зі своєю дочкою без реєстрації власного місця проживання у м Ровеньки Луганської області в 2014 році до червня місяця підтвердив і сам позивач, давши усні пояснення по суті справи.

Також, на обґрунтування факту проживання на території Луганської області до червня 2014 року позивачем надано довідку від 05.05.2016 року № 82 видану учбовою установою розташованою на окупованій території, згідно якого ОСОБА_3, 12.11.2003 року, закінчила 4 клас Ясеновської гімназії Ровенковської міської ради Луганської області 25.05.2014 року.

При цьому, представник відповідача в своїх запереченнях просила не брати до уваги вище вказану довідку, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства, вище вказана довідка є недійсною і не створює правових наслідків на території нашої держави.

Оцінюючи вище вказану довідку, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документа виданого учбовим закладом, що знаходяться на окупованій території, як доказу, оскільки суд розуміє, що встановлення місця та часу перебування позивача на окупованій території має істотне значення для реалізації її прав.

Судом також встановлено, що право позивача на взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи й отримання завдяки цьому права на отримання передбачених діючим законодавством пільг, породжує майновий інтерес, який підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. А тому, в суду є підстави стверджувати, що відмовивши у взятті ОСОБА_1 на облік як внутрішньо переміщену особу відповідач створив останній перешкоди в реалізації своїх прав.

Відповідно до ст. 14 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, суд вважає, що дії відповідача, щодо відмови позивачу у взятті її на облік як внутрішньо переміщеної особи й видачі відповідної довідки, не можуть вважатися такими у конкретному випадку, що ґрунтуються на Законі.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення і не надав доказів правомірності відмови у призначенні позивачу пенсії.

Згідно ст. 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову в тому числі про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання не чинним рішення чи окремих його положень; зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

За викладених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з метою відновлення порушених прав позивача.

Відповідно до ст.. 94 КАС України, оскільки спір вирішено на користь позивача, якого було звільнено від сплати судового збору, а також за відсутності витрат позивача, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись ст.ст.9, 11, 12, 71, 86, 94, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 6, ст. 19 Конституції України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Крюківського району Департаменту праці, соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати дії Управління соціального захисту населення Крюківського району Департаменту праці, соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи - протиправними.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Крюківського району Департаменту праці, соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області видати ОСОБА_1 довідку про взяття на облік як внутрішньо перемішеної особи на підставі заяви від 13.06.2016 року.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Харківського апеляційного адміністративного суду через Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області на протязі десяти днів з дня її проголошення, з одночасним поданням копії апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми під час проголошення постанови, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: В.І. Хіневич

Повний текст постанови виготовлено 02.03.2017 року