Справа № 826/10509/16
Суддя: Грибан І.О.
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

02 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючий-суддя Грибан І.О.

судді Беспалов О.О., Парінов А.Б.

за участі :

секретар с/з Кузик М.А.

пр-к апелянта Молодницька І.П.

пр-к позивача ОСОБА_4

розглянув в судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року по справі за адміністративним позовом громадянина Сирії ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення від 17.06.2016 № 328-16 та зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.06.2016 №328-16 про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, країною громадянської належності позивача є Сирія. За національністю араб, за віросповіданням - християнин. Країну постійного проживання покинув 01.03.2013 року. В Україну прибув легально 02.03.2013 року.

19.03.2015 року позивач подав заяву до органів міграційної служби про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав побоювання стати жертвою переслідувань в країні свого громадянського походження через релігійну належність та факт роботи журналістом.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято наказ від 08.04.2015 №220, яким наказано прийняти в оформлення документи гр. Сирії ОСОБА_5 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17 червня 2016 року № 328-16, на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, щодо якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 04 липня 2016 року № 156 позивача сповіщено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи відмову неправомірною, позивач звернувся з даним позовом в суд.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Держаної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.06.2016 №328-16 прийнято без врахування загальновизнаних офіційних документів, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії та наведених заявником обставин, а тому є передчасним.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1, 4 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п. 13 ч. 1 цієї статті.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної

належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами

країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни

походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою

переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року стосовно статусу біженця) Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців( далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про надання їй статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Судом першої інстанції встановлено, що Відповідно до пункту 1 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку, виданого 22.10.2013 (в оновленій редакції від жовтня 2014 року): "После издания УВКБ ООН в октябре 2013 г. "Рекомендаций по вопросу международной защиты относительно лиц, покидающих Сирийскую Арабскую Республику. Редакция II" ситуация в Сирии в плане безопасности, соблюдения прав человека, перемещения и гуманитарных потребностей еще более обострилась".

Рада ООН з прав людини в доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій в Сирійській Арабській Республіці від 05.02.2013 зазначає: "(Арабских) суннитов, особенно из районов, известных своей симпатией к оппозиции, или живущих на территории, де-факто контролируемой антиправительственными вооруженными группами, в целом считают противниками правительства. Вследствие этого их населенные пункты подвергаются обстрелам, артиллерийскому огню, военным рейдам, туда прекращают поставлять продукты питания и другие предметы первой необходимости. Несколько случаев жестокой расправы над суннитами в демографически смешанных населенных пунктах, таких как Аль-Хула, Тремсех, Банияс и Аль-Байда, как представляется, по меньшей мере частично отражают религиозные мотивы. Сунниты становятся для правительственных и проправительственных сил объектом произвольных арестов, заключения без права переписки и общения, пыток и других форм жестокого обращения, а также подвергаются внесудебным и суммарным казням из-за реальной или приписываемой им принадлежности к суннитским исламистским или салафитским партиям либо в общем к антиправительственным вооруженным группам. Кроме того, по сообщениям, суннитов выделяют как родившихся или проживающих в населенных пунктах, контролируемых антиправительственными вооруженными группами либо поддерживающих последние".

Відповідно до пункту 28 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку, виданого 22.10.2013 (в оновленій редакції від жовтня 2014 року): "Если ходатайства, поданные лицами, ищущими убежище, которые покинули Сирию, рассматриваются в индивидуальном порядке в соответствии с установленными процедурами предоставления убежища или определения статуса беженца, то УВКБ ООН считает, что лица имеющие любую из нижеприведенных характеристик или несколько из них, могут нуждаться в международной защите в значении Конвенции 1951 г... Противники сирийского правительства или лица, считающиеся таковыми, включая... лиц, уклоняюшихся от призыва, и дезертиров из вооруженных сил...Члены религиозных груп, в том числе сунниты".

Відповідно до пункту 8 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку, виданого 22.10.2013 (в оновленій редакції від жовтня 2014 року): "Ситуация в плане обеспечения защити в Сирии постепенно и значительно ухудшилась. По словам Генерального секретаря ООН, "конфликт по-прежнему характеризуется вопиющими нарушениями международного гуманитарного права и прав человека, с полным пренебрежением к принципам гуманности", а Независимая международная комиссия по расследованию событий в Сирии в своем последнем отчете описала влияние действий враждующих сторон на гражданское население как "неизмеримые страдания". Как сообщается, стороны конфликта совершают военные преступления и грубые нарушения прав человека. в том числе деяния, равносильные преступлениям против человечности, пользуясь полной безнаказанностью".

Міжнародний Комітет Червоного Хреста вважає конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. В результаті напруженої ситуації, яка склалася в Сирії, УВКБ ООН вважає, що більшість її громадян, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття "біженець" за Конвенцією про статус біженців 1951 року, інші мають право на додатковий захист (http://unhcr.org.ua/).

Як вбачається з матеріалів особової справи, громадянин Сирії ОСОБА_5 звернувся до органу міграційної служби, оскільки у країні-походження останнього - Сирії - війна, християн вбивають, а разі повернення позивача можуть вбити. Також, позивачем повідомлено, що він є журналістом, а його сусіда, який працює директором на радіо, забрали терористи, з огляду на що позивач втік та переховувався (протокол співбесіди від 27.03.2015).

Під час співбесіди, оформленої протоколом від 26.05.2015, позивач повідомив, що у Дамаській області 19.06.2012 захопили його друга, який також є журналістом. Також, позивача попередили, що він буде наступним, після чого останньому довелося втекти. Крім того, позивачем зазначено, що йому погрожувало терористичне угрупування дагіш, його сусід попередив про те, що останнього намагаються вбити. Вказане унеможливлює повернення позивача на Батьківщину.

Наразі, відповідач належним чином не перевірив доводи позивача щодо подій у Сирії, та того, що за час відсутності позивача у країні його походження, змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.06.2016 №328-16 є протиправним та підлягає скасуванню, а заява громадянина Сирії ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає повторному розгляду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтверджених доказами, колегія суддів апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя І.О.Грибан

Суддя О.О.Беспалов

Суддя А.Б.Парінов

Повний текст виготовлено - 06.03.2017.

Головуючий суддя Грибан І.О.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.