Справа № 285/3799/16-а
Суддя: Помогаєв А. В.
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Справа № 285/3799/16-а

провадження № 2-а/0285/57/17

27.02.2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді - Помогаєва А.В.

при секретарі Сарган О.А., за участі: позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Лозової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Новоград-Волинського об'єднаного УПФУ в Житомирській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

28.12.2016 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила наступне:

- Визнати дії відповідача щодо припинення виплати пенсії протиправними.

- Зобов'язати відповідача відновити виплату пенсії, починаючи з 01.06.2016 року.

- Зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити суму невиплаченої пенсії.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 06.12.2010 року перебуває на обліку в Новоград-Волинському об'єднаному УПФУ в Житомирській області та отримує пенсію по інвалідності (ІІІ група, загальне захворювання), призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після призначення пенсії позивач з 01.11.2013 року і по теперішній час працює на посаді секретаря Броницькогутянської сільської ради. З 01.04.2015 року відповідач призупинив виплату її пенсії по інвалідності, мотивуючи це тим, що з 01.04.2015 року набрав чинності Закон України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», а 01.01.2016 року набрав чинності Закон України від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», якими виплата пенсії працюючим пенсіонерам була припинена. Звернувшись до управління Пенсійного фонду України з заявою щодо поновлення виплати пенсії, позивач отримала відповідь, якою їй було відмовлено. Позивач вважає, що припинення виплати пенсії є незаконним та здійснено з порушенням її конституційних прав. Посилається на норми статей 21-24, 46, 64 Конституції України щодо недопустимості обмеження конституційних прав та свобод, зменшення соціальних гарантій.

Позивач у судовому засіданні свій позов підтримала. Пояснила, що з січня 2017 року відповідач відновив виплату пенсії, але за минулий час пенсію не виплатили. Просила зобов'язати відповідача виплатити пенсію за минулий час відповідно до позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Посилалась на Закон України від 2 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», та Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», якими виплата пенсії працюючим пенсіонерам була припинена. Повідомила, що з січня 2017 року виплата пенсії позивачу відновлена у зв'язку зі спливом строку, на який такі виплати припинялись.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази та матеріали пенсійної справи, прийшов до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи (загальне захворювання), яка установлена до 01.05.2018 р., що підтверджуються копією виписки з акта огляду МСЕК № 514333 від 25.04.2016 року.

Позивачу з 06.12.2010 року призначена та виплачувалась пенсія по інвалідності ІІІ групи внаслідок загального захворювання, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивач з 01.11.2013 року і по цей час працює секретарем Броницькогутяньскої сільської ради Новоград-Волинського району, що підтверджується копією трудової книжки позивача.

З 01 квітня 2015 року позивачу була припинена виплата пенсії по інвалідності.

У вересні 2016 року позивач звернулась до позивача з письмовою заявою про поновлення виплати пенсії. Копія заяви сторонами суду не надана.

Листом від 12.10.2016 року № 4140/03 відповідачем відмовлено у поновленні виплати пенсії по інвалідності, оскільки заявник продовжує працювати в органі місцевого самоврядування (а.с.18).

Будь-яке формальне рішення про відмову в поновленні виплати пенсії відповідачем не приймалось.

Перевіряючи юридичні та фактичні підстави, які покладені відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, в основу рішення про припинення виплати пенсії позивачу та про відмову в поновленні виплати пенсії, на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України, суд виходить з такого.

Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд виходить із того, що процедура призначення та отримання пенсії, у тому числі пенсії по інвалідності, встановлена Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Посада секретаря Броницькогутянського сільської ради, яку з 01.11.2013 року і по теперішній час обіймає позивач, належить відповідно до статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» до шостої категорії посад в органах місцевого самоврядування.

З 01.04.2015 року набрав чинності Закон України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким внесено зміни до частини 7 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», відповідно до якої тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Зазначена норма чітко визначає перелік осіб, які підпадають під дію цього закону - це особи, які перебувають на службі в органах місцевого самоврядування. Таким чином, особи, які зазначені вище можуть отримувати або заробітну плату, або пенсію.

Не поширюються обмеження на пенсіонерів, що перебувають на службі в органах місцевого самоврядування, які є інвалідами I та II груп, інвалідами війни III групи та учасниками бойових дій, особами, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Позивач не належить до указаних вище категорій осіб, а є інвалідом ІІІ групи загального захворювання.

Рішенням Конституційного суду України від 25.01.2012 року у справі № 3-рп/2012 суд зазначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Враховуючи викладене та те, що положення Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким внесено зміни до частини 7 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не визнано неконституційним, то його норми підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому відповідач правомірно з 01.04.2015 по 31.12.2015 року застосував уведені указаним Законом обмеження до позивача, яка перебувала в указаний період на службі в органі місцевого самоврядування.

Крім того, враховуючи, що Законом України від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було внесено зміни до частини 7 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», якими було продовжено тимчасову дію указаних вище обмежень виплати пенсії на період з 01.01.2016 по 31.12.2016 року, відповідач правомірно відмовив позивачу у поновленні виплати її пенсії по інвалідності, оскільки позивач продовжує обіймати посаду в органі місцевого самоврядування.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів і актів Кабінету Міністрів України відповідно до ст. 150 Конституції України належить до компетенції Конституційного суду України.

За таких обставин, у даній справі суд не може давати правову оцінку відповідності статті 22 Конституції України положень Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», та Закону України від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», у контексті правомірності обмеження виплати пенсії позивачу у зв'язку з перебуванням на посаді секретаря сільської ради.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі "Ейрі проти Ірландії" та від 12.10.2004 р. у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії", зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. При законодавчому регулюванні соціальних виплат має зберігатися "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований у рішенні від 03.06.2014 року по справі "Великода проти України"

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для виплати пенсії позивачу в період з 01.06.2016 року (початок періоду, зазначеного у позовній заяві) по 31.12.2016 року (момент закінчення строку припинення виплати, після якого відповідач її відновив). Відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 94 КАС України, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 9, 69-72, 94, 97, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 02.03.2017 року.

Суддя А.В. Помогаєв