Справа № 205/8630/16-а(2а/205/217/16)
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

28 лютого 2017 рокусправа № 205/8630/16-а(2а/205/217/16)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кругового О.О.

суддів: Божко Л.А. Лукманової О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2016 року у справі №205/8630/16-а (2а/205/217/16) за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання дій протиправними та скасування рішення , зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

17 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про відмову в призначенні пенсії за вислугою років; зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську призначити та виплачувати йому пенсію за вислугу років на підставі ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ ( в редакції Закону України №2663-11 від 12.07.2001) з 08.11.2016 року, виходячи з розміру 90 відсотків від суми заробітної плати, вказаної у довідці, виданій Дніпропетровською обласною прокуратурою 08.11.2016 року за №18-36вих16 з наступним проведенням перерахунку моєї пенсії із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач за роки трудової діяльності на посадах в органах прокуратури набув право на призначення пенсії на підставі ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ ( в редакції Закону України №2663-11 від 12.07.2001) та обґрунтовано очікував, що з досягненням віку визначеного Законом ( в редакції Закону України №2663-11 від 12.07.2001) позивач матиме право на призначення пенсії у розмірі 90% від посадового окладу. Зміни, внесені до пенсійного законодавства в частині підвищення стажу з яким особа має право виходу на пенсію, на думку позивача, звужують його конституційні права та свободи, а тому не підлягають застосуванню до спірних відносин.

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану постанову суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована фактично доводами адміністративного позову.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працює в органах Прокуратури з 07.05.1998 року та по даний час.

08.11.2016 року позивач звернувся до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років.

Листом №П-144/16ос від 15.11.2016 року Правобережне об'єднане управління пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську відмовило позивачу в призначенні пенсії.

Вважаючи відмову відповідача в призначення пенсії протиправною позивач оскаржив її до суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 та 2 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Позивач вважає, що оскільки працював в органах прокуратури на час вступу в законну силу ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року) і тому він має право на призначення пенсії за вислугою років з 08.11.2016 року на підставі Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року).

Між тим, редакція статті ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року), яку позивач просить застосувати для призначення йому пенсії, втратила чинність 01.10.2011 року.

На час дії ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ позивач право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку не набув, оскільки на той час не мав передбаченого цим законом 20 річного стажу роботи.

У відповідності до загальновизнаного принципу права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд зазначає, що на підставі підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014 року, який набрав чинності з 15 липня 2015 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ.

Отже, на час звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років діяв Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1697-VII від 14.10.2014 не містять положення стосовно збереження за прокурорами, які були призначені на відповідну прокурорську посаду до набрання чинності цим Законом, права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло до дня набрання чинності Законом № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Таким чином, станом на 08.11.2016 року, тобто на момент звернення позивача до органів Пенсійного фонду за призначенням пенсії за нормами Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, зазначений закон втратив чинність.

Суд зазначає, що на момент звернення позивача до органів Пенсійного фонду, тобто на 08.11.2016 року, вже діяла норма частини першої статті 86 Закону України №1697-VII якою встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону №1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001). Норма аналізованої статті встановлює розмір стажу, необхідного для призначення пенсії, в розрахунку на день звернення за призначенням пенсії.

Відтак, Оскільки, позивач звернувся до УПФ 08.11.2016 року, то відповідно для призначення пенсії йому необхідно було мати 23 роки стажу роботи, матеріалами справи свідчать про те, що у позивача загальний стаж роботи, що дає право на пенсію складає 20 років 08 місяців 28 днів, тобто менше ніж 23 роки, а тому підстав для призначення пенсії у відповідача не було.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки відповідач є територіальним органом виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він не мав підстав здійснювати призначення пенсії позивачу на умовах та в порядку, закріплених нормою, що втратила чинність, а тому висновок суду першої інстанції щодо правомірності дій відповідача про відмову в призначення пенсії позивачу ґрунтується на нормах діючого закону.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити й про те, що в даному випадку не має місця звуження соціально-правових гарантій відповідних категорій працівників прокуратури, що звільнилися на пенсію, з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

В свою чергу, жодні соціальні права не є абсолютними, вони можуть бути обмежені у визначеному Законом порядку.

Відтак, виключення законодавцем статті, що передбачала інший порядок призначення пенсії за вислугою років працівникам органів прокуратури та збільшення стажу роботи, який дає право на призначення пенсії прокурорам, не може бути розцінено як звуження соціально-правових гарантій, та відповідно не створює обов'язку держави для здійснення призначення пенсії без правових на те підстав.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність у позивача права на призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ), вказане свідчить на користь відсутності підстав для зміни або скасування судового рішення.

За викладених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанову Ленінського районного суду від 23 грудня 2016 року у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.195, ст.197, ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2016 року у справі 205/8630/16-а (2а/205/217/16) - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Круговий

Суддя: Л.А. Божко

Суддя: О.М. Лукманова