Справа № 686/23450/16-а
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/23450/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Козак О.В.

Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б.

02 березня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Сапальової Т.В. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому про визнання дій неправомірними та зобов'зання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому (УПФ України у м. Хмельницькому) з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

-визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача №891402 від 09.11.2016 року в частині визначення йому довічного грошового утримання в розмірі 80% грошового утримання судді апеляційного суду;

- зобов'язати відповідача провести перерахунок розміру довічного грошового утримання у розмірі 90% від грошового утримання судді апеляційного суду з 17.09.2016 року та в подальшому проводити нарахування та виплату довічного грошового утримання судді у розмірі 90% від грошового утримання судді апеляційного суду.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце судового засідання повідомлені завчасно і належним чином, а відтак судом апеляційної інстанції у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України розглянуто справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю -доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до трудової книжки встановлено, що Указом Президента України від 27 червня 1996 року та наказу управління юстиції у Хмельницькій області від 22 липня 1996 року позивача було призначено суддею Хмельницького районного суду, з 27.03.2004 року переведено на посаду судді Хмельницького міськрайонного суду, у зв'язку ліквідацією Хмельницького районного суду, а з січня 2011 року - обрано суддею Апеляційного суду Хмельницької області.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року та згідно наказу голови Апеляційного суду Хмельницької області від 16.09.2016 року позивача звільнено у відставку з посади судді Апеляційного суду Хмельницької області.

Так, розпорядженням за №891402 від 09.11.2016 року УПФ України у м. Хмельницькому позивачу призначено з 17 вересня 2016 року довічне грошове утримання у розмірі 80% грошового утримання судді апеляційного суду. При цьому, відповідачем взято до уваги лише період роботи позивача на посаді судді - 20 років 1 міс. 19 днів з 27 липня 1996 року по 16 вересня 2016 року.

Крім того, листом №907/Ф-12 від 23 листопада 2016 року відповідачем було відмовлено позивачу у зарахуванні для обчислення щомісячного грошового утримання навчання у навчальному закладі, періоду проходження військової служби та роботи в органах прокуратури.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв не на підставі, не в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 64 Конституції України право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Згідно із ч. 1 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI (Закон №2453) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Частиною 1 ст. 131 №2453 визначено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Так, п. 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом, статтями 43 Закону України "Про статус суддів" (Закон втратив чинність 30.07.2010; стаття 43 Закону України "Про статус суддів" втратила чинність 01.01.2011) та постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів". При цьому, будь-яких обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.

Згідно із ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» передбачено, що суддя у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» (в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус суддів"» від 24 лютого 1994 року N4015-XII, чинної до 31.07.2010р.) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Тобто, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VI було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу та періоду проходження строкової служби.

Крім того, згідно з п. 3.1 постанови № 865 Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», що діяла на час набуття позивачем права на довічне грошове утримання, (втратила чинність 01.12.2010 року) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менше 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Також, Законом СРСР №1950-УІІ від 12 липня 1967 року «Про загальний військовий обов'язок», (з врахуванням постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР»), ч.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.1992 за № 2232-XII, діючих на час виходу позивача у відставку, час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

При цьому, Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року не передбачено зарахування до стажу роботи судді, який дає право на отримання довічного грошового утримання періоду проходження строкової військової служби, 50 процентів навчання у вищому навчальному закладі, час роботи у прокуратурі.

Конституційний Суд України у рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач навчався на денній формі навчання на юридичному факультеті Київського Державного університету ім.Т.Шевченка з 1984 по 1989 роки (5 років), з вересня 1989 року по липень 1996 року працював у органах прокуратури на різних посадах (6 років), а також строкову військову службу позивач проходив з 14.05.1982 року по 25.05.1984 року (2 роки 12 днів), що підтверджується військовим квитком серія ГЛ №218751.

Також, судом першої інстанції встановлено, що позивачу у 2006 році було призначено та виплачувалося грошове утримання судді у розмірі 80 процентів, що підтверджується: наказом Хмельницького міськрайонного суду №105-к від 07.08.2006 року; листом Державної судової адміністрації України від 19.07.2006 року №17-4354/06; довідкою територіального управління Державної судової адміністрації в Хмельницькій області від 29.10.2010 року.

Проте, у зв'язку із набранням чинності Закону «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону від 07.07.2010 року) виплата щомісячного грошового утримання була припинена, оскільки позивач продовжував працювати на посаді судді.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач на час набрання чинності Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року уже мав 20 років стажу для призначення довічного грошового утримання у розмірі 80 процентів, яке йому призначалося та виплачувалося, тому наступний період роботи на посаді судді більше п'яти років дає йому право на збільшення довічного грошового утримання до 90 процентів, оскільки позивач не може бути позбавленим вже набутого у 2006 році права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді з обрахуванням стажу роботи.

З огляду на вищезазначене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом першої інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому залишити без задоволення, а постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Сапальова Т.В. Боровицький О. А.