Справа № 826/14568/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 лютого 2017 року 16:04 № 826/14568/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мар'янченко Д.А.,

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1

представника третьої особи (Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві) - Вільгельм А.Д.,

представника третьої особи (ПАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд") - Єфімової Т.В.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради за участю третіх осіб - ОСОБА_7, товариства з обмеженою відповідальністю "Фербане", публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд", Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві про визнання протиправними дій, скасування містобудівних умов,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулись ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради за участю третіх осіб - ОСОБА_7, товариства з обмеженою відповідальністю «Фербане», публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд», Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, в якому просять суд: визнати дії Департаменту містобудування і архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в особі ОСОБА_8 щодо надання Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1, в частині неврахування прим. 1 пункту 3.13 ДБН 360-92** незаконними; визнати незаконними та скасувати Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1, видані Департаментом містобудування і архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 04.08.2014 №244/14/12-3/009/14.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок надання Департаментом містобудування і архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1, в частині неврахування прим. 1 пункту 3.13 ДБН 360-92**, тобто не врахування законних інтересів власників будинку та суміжних земельних ділянок щодо відстаней між будинком, що планується побудувати та існуючою садибною забудовою, порушені права позивачів, а тому вважають дії відповідача неправомірними.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.03.2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 року, позовні вимоги задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання незаконними дій Департаменту містобудування і архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з надання Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 та скасовуючи вказані Містобудівні умови та обмеження, суди попередніх інстанцій виходили із того, що Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 прийняті відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства. Рішення судів мотивовані тим, що Генеральний план м. Києва та проект планування приміської зони до 2020 року, затверджений рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804, не містить матеріалів щодо віднесення земельної ділянки по АДРЕСА_1 до багатоповерхової забудови, спірна земельна ділянка призначена для будівництва малоповерхової забудови, документальне підтвердження зміни цільового призначення земельної ділянки на будівництво і обслуговування багатоквартирного житлового будинку відсутнє, також відсутній детальний план території, який визначає функціональне призначення земельної ділянки. Судами вказано на порушення відповідачем норм ДБН 360-92**, оскільки не було враховано інтересів власників будинку та суміжних земельних ділянок щодо відстаней між будинком, що планується побудувати та існуючою садибною забудовою, не враховано щільність забудови земельної ділянки.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.10.2016 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.03.2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи дану справу на новий розгляд, ВАС України зазначив, що вирішуючи питання щодо правомірності видачі Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради спірних містобудівних умов та обмежень, судами не перевірені обставини щодо дотримання відповідачем порядку їх надання, вимог щодо їх складу та змісту відповідно до норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку №109, в тому числі обставини щодо наявності передбачених законом підстав для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень.

Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки вони зроблені без дослідження змісту спірних містобудівних умов та обмежень та без належного визначення закону, який підлягає застосуванню до даних відносин; не з'ясовано можливість зміни виду використання земельної ділянки в межах категорії, зокрема земель житлової та громадської забудови, за умови узгодження такого використання з матеріалами містобудівної документації та його відповідності документації із землеустрою, що й було передбачено спірними містобудівними умовами та обмеженнями.

Додатково у відповідній ухвалі від 19.10.2016 року ВАС України зазначив, що судами не з'ясовані фактичні обставини щодо порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивачів з боку відповідача у зв'язку із наданням оспорюваних містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, не встановлений характер правовідносин та зміст прав та інтересів, за захистом яких звернулися до суду позивачі, тобто чи мали вони право на звернення до суду з даним адміністративним позовом взагалі. У даному випадку слід з'ясувати, чи є позивачі суб'єктами відносин щодо надання спеціального уповноваженим органом містобудування та архітектури містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, чи мають позивачі будь-які права на участь у процесі видачі спірних містобудівних умов та обмежень та чи породжують вказані містобудівні умови та обмеження будь-які обов'язки для позивачів або право на судовий захист.

В ході нового розгляду даної справи представник позивачів позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як зазначають позивачі, у березні 2015 року представники ПАТ «ХК «Київмісьбуд» загородили будівельним парканом земельні ділянки, що знаходяться з тильної сторони земельної ділянки, на якій розташований будинок позивачі та повідомили, що вони мають намір будувати на своїх земельних ділянках 25-ти поверховий будинок та заблокували єдині виїзди з гаражів, які є законними будівлями.

З матеріалів справи вбачається, що на звернення народного депутата України Остапчука В.М. до Київської міської державної адміністрації, останньому було надано відповідь з додатками: копія містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки для будівництва житлового будинку з вбудованими приміщеннями по АДРЕСА_1 від 04.08.2014 № 244/14/12-3/009-14.

Даним листом (№001-1595 від 22.05.2015 р.) повідомлялося, що замовниками будівництва 25-ти поверхового будинку у безпосередній близькості від будинку позивачів є ТОВ «ФЕРБАНЕ» та ПАТ «ХК «Київміськбуд» (приблизно 10 м. від будинків позивачів та 5 м. від паркану).

Крім того, в листі від 22.05.2015 р. №001-1595 повідомлялося, що відповідно до чинного Генерального плану м. Києва та проекту планування приміської зони до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804, зазначена земельна ділянка за функціональним призначенням належить до території перспективної багатоповерхової забудови. Збереження садибної забудови чинною містобудівною документацією не передбачено. Відповідна норма примітки 1 пункту 3.13 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» щодо дотримання відстаней між садибним будинком і довгими сторонами багатоповерхового будинку, не менших за висоту будинку, не може бути застосована для зазначеного кварталу».

Незгода позивачів з виданими Департаментом містобудування і архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Містобудівними умовами та обмеженнями, зумовила їх звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд, з урахуванням позиції, викладеної в ухвалі суду касаційної інстанції від 19.10.2016, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 04.08.2014 року видано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (№244/14/12-3/009-14) по АДРЕСА_1.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі також Закон) містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (надалі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Частиною 2 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлений обов'язок суб'єктів містобудування щодо додержання містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів.

Згідно ч.5 ст.26 Закону проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;

6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Відповідно до ч.1 ст.29 Закону основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Як встановлено ч.ч.2, 3 ст.29 Закону, фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Згідно ч.ч.4, 5 ст.29 Закону спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Розгляд заяви і надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх наданні здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом семи робочих днів з дня реєстрації заяви. Рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури (ч.7 ст.29 Закону).

Порядок надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07 липня 2011 року №109, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 липня 2011 року за № 912/19650 (далі - Порядок №109).

Відповідно до п.2.1 Порядку № 109 містобудівні умови та обмеження є основною складовою вихідних даних. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом семи робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви разом із документами, передбаченими пунктом 2.2 цього розділу, у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно п.2.2. Порядку №109 для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовником додаються: засвідчена в установленому порядку копія документа про право власності (користування) земельною ділянкою; ситуаційний план (схема) щодо місцезнаходження земельної ділянки (у довільній формі); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; кадастрова довідка з містобудівного кадастру (у разі наявності); черговий кадастровий план (витяг із земельного кадастру - за умови відсутності містобудівного кадастру); фотофіксація земельної ділянки (з оточенням); містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками запланованого об'єкта будівництва.

Відповідно до п.2.4 Порядку №109 розгляд заяви, надання містобудівних умов і обмежень або прийняття рішення про відмову у їх видачі здійснюється спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Підставою для відмови у видачі містобудівних умов і обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану (ч.1 ст.17 Закону).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.18 Закону план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

На підставі та з урахуванням положень затвердженого детального плану території може розроблятися проект землеустрою щодо впорядкування цієї території для містобудівних потреб, який після його затвердження стає невід'ємною частиною детального плану території (ч.3 ст.19 Закону).

Відповідно до ч.4 ст.19 Закону детальний план території визначає, зокрема, принципи планувально-просторової організації забудови; червоні лінії та лінії регулювання забудови; функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами; містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи містобудівних умов та обмежень, замовниками будівництва є ТОВ «Фаберне» та ПАТ «ХК «Київміськбуд», а наміри будівництва зазначено як будівництво житлового будинку з вбудованими приміщеннями.

Цільовим призначенням земельної ділянки вказано «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

При цьому, як зазначено в.п.п.8, 9 «Загальні дані» спірних містобудівних умов та обмежень (від 04 серпня 2014 року №244/14/12-3/009-14), земельна ділянка по АДРЕСА_1 відповідно до чинного Генерального плану м. Києва та проекту планування приміської зони до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804, за функціональним призначенням належить до території перспективної багатоповерхової житлової забудови.

Наведене свідчить, що у відповідача як спеціально уповноваженого органу містобудування та архітектури були відсутні підстави для відмови у видачі містобудівних умов і обмежень, оскільки наміри забудови земельної ділянки відповідають цільовому призначенню земельної ділянки та положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Склад та зміст містобудівних умов та обмежень встановлено у розділі ІІІ Порядку №109.

Так, Містобудівні умови та обмеження складаються з текстової та графічної частин.

Текстова частина містобудівних умов та обмежень містить розділи: "Загальні дані"; "Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки".

Розділ "Загальні дані" містить: а) назву об'єкта будівництва; б) інформацію про замовника; в) наміри забудови; г) адресу будівництва або місце розташування об'єкта; ґ) документ, що підтверджує право власності або користування земельною ділянкою (крім випадків, передбачених пунктом 2.3 розділу II цього Порядку); д) площу земельної ділянки; е) цільове призначення земельної ділянки; є) посилання на містобудівну документацію (у разі наявності); ж) функціональне призначення земельної ділянки; з) основні техніко-економічні показники об'єкта будівництва.

Розділ "Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки" містить: а) граничнодопустиму висоту будівель; б) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; в) максимально допустиму щільність населення (для житлової забудови); г) відстані від об'єкта, який проектується, до меж червоних ліній та ліній регулювання забудови; ґ) планувальні обмеження (зони охорони пам'яток культурної спадщини, зони охоронюваного ландшафту, межі історичних ареалів, прибережні захисні смуги, санітарно-захисні та інші охоронювані зони); д) мінімально допустимі відстані від об'єктів, які проектуються, до існуючих будинків та споруд; е) охоронювані зони інженерних комунікацій; є) вимоги до необхідності проведення інженерних вишукувань згідно з державними будівельними нормами ДБН А.2.1-1-2008 "Інженерні вишукування для будівництва"; ж) вимоги щодо благоустрою з урахуванням положень Закону України "Про благоустрій населених пунктів" ( 2807-15 ); з) забезпечення умов транспортно-пішохідного зв'язку; и) вимоги щодо наявності місць для постійного зберігання автотранспорту; і) вимоги щодо охорони культурної спадщини з урахуванням положень Закону України "Про охорону культурної спадщини" ( 1805-14 ); ї) вимоги щодо архітектурних та інженерних рішень.

З наявних в матеріалах справи містобудівних умов та обмежень вбачається, що вони містять всі законодавчо передбачені розділи.

В частині доводів позивачів стосовно того, що детальний план території, до якої належать земельні ділянки по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 станом на момент видачі оскаржуваних містобудівних умов та обмежень був відсутній, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.6 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яким встановлено, що до 01 січня 2015 року рішення щодо визначення та надання містобудівних умов і обмежень на територіях, де відповідно до цього Закону не затверджені плани зонування або детальні плани територій, приймають уповноважені органи містобудування та архітектури з урахуванням попередніх планувальних рішень у межах встановленого законодавством строку.

Водночас, п. 9 «Загальних даних» спірних містобудівних умов та обмежень містить вимогу щодо приведення функціонального призначення земельної ділянки у відповідності до містобудівної ініціативи.

Також, в п.8 розділу «Загальні дані» спірних містобудівних умов та обмежень встановлена вимога щодо приведення цільового призначення земельної ділянки відповідно до встановленого законодавства.

При цьому, статтею 19 Земельного кодексу України закріплені категорії земель за основним цільовим призначенням, серед яких зокрема, виділені землі житлової та громадської забудови.

Відповідно до ст.38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Статтею 39 Земельного кодексу України встановлено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Статтями 40-42 Земельного кодексу України за видами використання в межах категорії земель житлової та громадської забудови визначені земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва, земельні ділянки житлово-будівельних (житлових) і гаражно-будівельних кооперативів та земельні ділянки багатоквартирних будинків.

Відповідно до ч.1 ст.20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Як встановлено ч.5 ст.20 Земельного кодексу України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про можливість зміни виду використання земельної ділянки в межах категорії, зокрема земель житлової та громадської забудови, за умови узгодження такого використання з матеріалами містобудівної документації та його відповідності документації із землеустрою, що й було зокрема передбачено спірними містобудівними умовами та обмеженнями.

Крім того, суд зазначає, що в подальшому, рішенням Київської міської ради від 1 жовтня 2015 року N 93/1996 «Про зміну виду використання земельних ділянок ТОВ «ФЕРБАНЕ» для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1» дозволено ТОВ «ФЕРБАНЕ» змінити вид використання земельних ділянок площею 0,0949 га (кадастровий номер НОМЕР_1) на АДРЕСА_1, площею 0,0916 га (кадастровий номер НОМЕР_2) на АДРЕСА_1, площею 0,0950 га (кадастровий номер НОМЕР_3) на АДРЕСА_1, право власності на які посвідчено витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.04.2014 N НОМЕР_4, N НОМЕР_5, N НОМЕР_6, та дозволено ТОВ «ФЕРБАНЕ» використовувати ці ділянки для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку (справа А-21842).

Додатково суд зазначає, що у листі від 27 липня 2015 року № 700 зазначено, що висновком Інституту Генерального плану міста Києва закріплено відповідності намірів замовника функціональному призначенню спірної земельної ділянки та можливості здійснення будівництва багатоквартирного житлового будинку за умови дотримання вимог містобудівних, екологічних, протипожежних та санітарних норм.

В частині доводів позивачів про порушення відповідачем при видачі містобудівних умов та обмежень вимог ДБН 360-92** щодо відстаней між будинками, щільності забудови тощо, суд зазначає наступне.

Містобудівні умови та обмеження, як частина вихідних даних, за своєю суттю є документом, який встановлює певні вимоги архітектурного та планувального характеру, додержання яких є обов'язковою умовою для отримання суб'єктом містобудування права на забудову земельної ділянки.

З наявних в матеріалах справи містобудівних умовах та обмеженнях зазначено, що відповідачем встановлені вимоги щодо забезпечення замовниками відповідності забудови вимогам ДБН 360-92**, в тому числі щодо граничнодопустимої висоти будівель (п.1), максимально допустимого відсотку забудови земельної ділянки (п.2), максимально допустимої щільності населення (п.3), планувальних обмежень (п.4), мінімально допустимих відстаней від об'єктів, які проектується, до існуючих будинків та споруд (п.6), охоронюваних зон (п.7).

Водночас, спірні містобудівні умови та обмеження будь-яких відстаней між будівлями та об'єктами у конкретних розмірах не визначають та не встановлюють.

Наведене свідчить, що вказані доводи позивачів не знайшли свого підтвердження належними та допустимим доказами, а відтак відхиляються судом з урахуванням вказаних вище положень норм чинного законодавства та наявних матеріалів справи.

З урахуванням позиції ВАС України, викладеної в ухвалі від 19.10.21016 року, щодо порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивачів з боку відповідача у зв'язку із наданням оспорюваних містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, не встановлений характер правовідносин та зміст прав та інтересів, за захистом яких звернулися до суду позивачі, тобто чи мали вони право на звернення до суду з даним адміністративним позовом взагалі, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

Крім того, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

При чому обов'язок щодо доказування факту наявності порушеного права покладається на позивача.

Суд також звертає увагу, що право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у ст.6 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду ще не означає, що суд зобов'язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що позивач дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких він просить і це право, свобода чи інтерес порушені у сфері публічно-правових відносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, суд зазначає, що оскаржуване рішення, дія або бездіяльність суб'єкта владних повноважень повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки позивача.

Як уже зазначалось вище, згідно п.8 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (надалі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Водночас, містобудівні умови та обмеження, як частина вихідних даних, за своєю суттю є документом, який встановлює певні вимоги архітектурного та планувального характеру, додержання яких є обов'язковою умовою для отримання суб'єктом містобудування права на забудову земельної ділянки.

При цьому, з наявних в матеріалах справи містобудівних умов та обмежень, замовниками будівництва є ТОВ «Фаберне» та ПАТ «ХК «Київміськбуд».

Наведене свідчить, що оскаржувані містобудівні умови та обмеження не створюють для позивачів жодних прав та обов'язків, оскільки видані ТОВ «Фаберне» та ПАТ «ХК «Київміськбуд» є підставою для отримання останніми в подальшому права на забудову земельної ділянки.

Зважаючи на наведене в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність порушених прав позивачів внаслідок видачі ТОВ «Фаберне» та ПАТ «ХК «Київміськбуд» містобудівних умов та обмежень.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням вимог ст. 94 КАС України підстави для присудження на користь позивача понесених ним судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовити повністю.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов