Справа № 522/813/17
Суддя: Загороднюк В. І.
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/813/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

в складі : головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

16.01.2017 р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси та просить визнати неправомірними дії та рішення Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси від 04.11.2016 №424 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси здійснити розрахунок та призначення ОСОБА_1 пенсії з 04.11.2016 року, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону від 01.01.2007 року в розмірі 90% від середнього заробітку, без обмежень граничного розміру, на підставі наданих документів та довідки виданої прокуратурою Одеської області № 541 від 02.06.2016 року; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору.

При цьому посилається на те, що з 04.08.1997 року по 02.06.2016 року вона працювала в органах прокуратури Одеської області. Її стаж роботі на посадах прокурора та слідчого складає 18 років 10 місяців та 20 днів. Крім того, до цього стажу, згідно вимог Закону, додається половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах. Вона закінчила Одеський державний університет ім. І.І. Мечникова за спеціальністю правознавство з присвоєнням кваліфікації юриста у 1997 році (період навчання з 01.09.1992 по 28.05.2007 4 років 8 місяців 28 днів), половина строку навчання у якій зараховується до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, тобто 2 роки 4 місяці 28 днів. Таким чином, вона має загальний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років 21 рік 3 місяці 26 днів і пенсія повинна розраховуватись із розрахунку 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

01.11.2016 р. вона звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», до якої долучила копію трудової книжки, копію диплому та довідку прокуратури Одеської області від 02.06.2016 р. № 541, яка свідчить про те, що вона дійсно працювала в органах прокуратури Одеської області і сума заробітної плати для нарахування пенсії складає 14554,52 грн.

Згідно рішенню Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси від 04.11.2016 № 424 їй було відмовлено з посиланням на пункт 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 02.03.2015 р. №213-VIII.

Вважає вказані дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси протиправними та такими, що грубо порушують вимоги законодавства України та її права, гарантовані Конституцією України.

Позивачка в судове засідання зявилася, надала суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглянути справу за її відсутністю.

Представник відповідача в судове засідання зявився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, надав суду письмові заперечення на позов, відповідно до яких позивачці відмовлено у перерахунку пенсії у звязку з набранням чинності п. 5 Прикінцевих Положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VІІІ.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 04.08.1997 року по 02.06.2016 року працювала в органах прокуратури Одеської області.

Стаж роботі позивачки на посадах прокурора та слідчого складає 18 років 10 місяців та 20 днів, що підтверджується трудовою книжкою позивачки. Крім того, до цього стажу, згідно вимог Закону, додається половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Відповідно до диплому спеціаліста ЛГ ВС № 004606 та додатку до диплома спеціаліста ОСОБА_1 закінчила Одеський державний університет ім. І.І. Мечникова за спеціальністю правознавство з присвоєнням кваліфікації юриста у 1997 році (період навчання з 01.09.1992 по 28.05.2007 4 років 8 місяців 28 днів), половина строку навчання у якій зараховується до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, тобто 2 роки 4 місяці 28 днів.

Отже, позивачка має загальний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років 21 рік 3 місяці 26 днів (18 років 10 місяців та 20 днів додати 2 роки 4 місяці 28 днів) та її пенсія повинна розраховуватись із розрахунку 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Згідно довідки Прокуратури Одеської області № 541 від 02.06.2016 року ОСОБА_1 працювала в Одеській місцевій прокуратурі № 4 на посаді прокурора прокуратури. Сума заробітної плати для нарахування пенсії у межах максимальної 14554,52 гривень.

Згідно рішенню Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси від 04.11.2016 № 424 ОСОБА_1 відмовлено у призначені пенсії з тих підстав, що пунктом 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 02.03.2015 р. №213-VIII у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 р.скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

На теперішній час діяльність органів прокуратури та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури регулюється Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697- VII, відповідно до ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. В той же час, частиною 1 ст.86 цього ж Закону передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років.

Зокрема, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016року 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15років.

До липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789 XII, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мали прокурори і слідчі зі стажем роботи не менш 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менш 10 років.

Таким чином, з 1997 року по 2011 рік, коли позивачка працювала на посадах в органах прокуратури, для неї діяли гарантії пенсійного забезпечення, як для працівника прокуратури, які суттєво відрізняються від положень, передбачених нині діючим Законом.

Отже, Закон від 14.10.2014р. №1697- VII значно обмежує права позивачки, призводить до звуження їх змісту і обсягу.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

З цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 (пункт 5.2 мотивувальної частини рішення), від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 (пункт 3.1. мотивувальної частини рішення), від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 (пункт 4 мотивувальної частини рішення), від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011 (пункти 3.1 та 4 мотивувальної частини рішення).

Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду.

Зокрема, в абзаці шостому пункту 4 Рішення Конституційного суду України від 14 червня 2007 року №3-рп/2007 зазначається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод це зменшення... розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Конституційний суд України в Рішенні №9-рп/2009 від 28 квітня 2009 року, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, що обєктивно призведе до погіршення становища особи й обсягу існуючих прав і свобод, що обєктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобовязань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підпиває принцип довіри особи до держави (абзац пятий пункту 5 мотивувальної частини).

У Рішенні від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 Конституційний Суд України визначив, що Конституція України відокремлює категорії громадян України, які потребують, додаткових гарантій держави, зокрема гарантій соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органів, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для зазначених категорій громадян без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їх сімей. (пункт 3 мотивувальної частини рішення).

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України багато пільг, встановлених законом, зокрема Законом України «Про прокуратуру» є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для працівників таких органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій певним категоріям громадян, у тому числі працівникам прокуратури, полягає також у тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлено не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обовязків, повязаних з ризиком для життя та здоровя, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер (рішення Конституційного Суду України: від 06 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій; від 17 березня 2004 року №7-рп/2004 у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, рішення від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004).

Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію).

Згідно з приписами частини першої статті 58 Конституції України, закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України має вищу юридичну силу, а закони й інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй.

Отже, Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року значно звужено обсяг права позивачки на соціальний захист як прокурора, встановлений Конституцією України та спеціальним законами в частині права на отримання пенсії, яке існувало до 2011 року, що суперечить статті 58 Конституції України.

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016 у справі (№1-8/2016) за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини пятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (справа що місячне довічне грошове утримання суддів у відставці) визнані неконституційними положеннями пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення «Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, виходячи з позиції КСУ по справі №1-8/2016 та застосовуючи аналогію закону та права, є всі підстави вважати, що не відповідають Конституції України положення пункту 5 Прикінцевих положень Закону від 02.03.2015р. №213-VIII і в частині скасування з 01 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання й за Законом України «Про прокуратуру».

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування правомірності своїх дій щодо відмови позивачці у призначенні пенсії за вислугу років.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також позивачкою при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 551,20 гривень. Згідно ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Отже з Державного бюджету України на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 19, 22, 58, 64 Конституції України, ст.ст. 94, 159, 161, 163 КАС України, ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати неправомірними дії та рішення Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси від 04.11.2016 №424 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси здійснити розрахунок та призначення ОСОБА_1 пенсії з 04.11.2016 року, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону від 01.01.2007 року в розмірі 90% від середнього заробітку, без обмежень граничного розміру, на підставі наданих документів та довідки виданої прокуратурою Одеської області № 541 від 02.06.2016 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 551,21 (пятсот пятдесят одна грн. 21 коп.) гривень.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд протягом 10 днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя

16.02.2017