Справа № 806/548/17
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року Житомир справа № 806/548/17

категорія 6.2.1

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Попова О. Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов'язання повторно розглянути заяву,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною відмову ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, викладену у листі від 12 жовтня 2016 року №М-6892/0-3056/6-16;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та видати наказ про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки відповідно до поданих документів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28.07.2016 звернувся до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,00 га, на території Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області разом з відповідними додатками. ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області від 12 жовтня 2016 року №М-6892/0-3056/6-16 позивачу було відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Як зазначає позивач, серед причин для відмови було зазначено, що надання земельних ділянок у власність у зоні незаконного видобування корисної копалини загальнодержавного значення ставить під сумнів те, що земельні угіддя використовуються за цільовим призначенням, а бажана земельна ділянка знаходиться на території Олевського району, на якій на даний час збільшилася кількість незаконного видобування бурштину. Позивач дану відмову вважає протиправною. Вказує, що зазначена підстава для відмови у розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не відповідає вичерпному переліку таких підстав, визначених чинним законодавством. Крім того вказує, що відповідачем при прийнятті рішення у вигляді відмови не надано жодних доказів на підтвердження факту наявності родовищ корисної копалини загальнодержавного значення на відповідній земельній ділянці.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення слухання повідомлений належним чином.

Подав до суду письмові заперечення в яких зазначав, що Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області діяло правомірно при наданні ОСОБА_1 відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, що викладена у листі від 12 жовтня 2016 року №М-6892/0-3056/6-16. Зазначає, що окремим дорученням Держгеокадастру від 15.07.2016 №365/3-16-0.25 з метою недопущення необґрунтованості передачі громадянам та юридичним особам у власність або користування у тому числі на умовах оренди земельних ділянок, на яких розташовані родовища корисних копалин загальнодержавного значення без спеціальних дозволів на користування надрами, уникнення фактів порушення інтересів держави і суспільства, у випадку наявності таких копалин відмовляти у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою. Вказує, що аналогічна позиція викладена у п.6 Рішення колегії ОСОБА_2 управління від 27.09.2016 №2/1 "Про підсумки роботи ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області за I півріччя 2016 року", що ґрунтується на інформації Держгеонадр України від 07.11.2016 року №6-13079/0/1-16. (а.с. 14-16).

Зважаючи на неявку сторін у судове засідання, керуючись приписами ст. 41 та ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за можливе розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне.

Встановлено, що 28 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність, площею 2,00 га, ведення особистого селянського господарства на території Тепеницької сільської ради Олевського району Житомирської області (а.с. 8).

Відповідно до листа ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області від 12 жовтня 2016 року № М-6892/0-3058/6-16, позивачу було повідомлено, що заяву ОСОБА_1 стосовно надання дозволу щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Тепеницької сільської ради Олевського району розглянуто та повідомлено наступне. На даний час на території Олевського району збільшилася кількість випадків незаконного видобування бурштину, який постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 12.12.1994 №827 (у редакції постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 28.12.2011 №1370) віднесено до корисних копалин загальнодержавного значення. Надання земельних ділянок у власність у зоні незаконного видобування такої корисної копалини загальнодержавного значення ставить під сумнів те, що земельні угіддя використовуються за цільовим призначенням. Більше того, у зв'язку з тим, що набуло поширення незаконне видобування бурштину, це спонукатиме власників земельних ділянок видобувати корисні копалини даної категорії тобто проводити господарську діяльність способами, які завдаватимуть шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів, що в подальшому призведе до порушення ґрунтового покриву земель сільськогосподарського призначення, які входять до складу земельного фонду України. Відповідно до п. г ч.1 ст. 5 Земельного кодексу України, одним із принципів на яких будується земельне законодавство є забезпечення раціонального використання та охорони земель. Раціональне використання земель відносять до числа найважливіших принципів земельного права. Як принцип права, раціональне використання земель виражається у вимозі їх ефективної експлуатації землевласниками, землекористувачами, власниками землі. Зміст даного принципу визначається як загальними вимогами, що пред'являються до використання та охорони земель взагалі, так і специфікою правового режиму тієї чи іншої категорії земель. При використанні сільськогосподарських земель даний принцип вимагає підвищення їх родючості, збільшення врожайності сільськогосподарських культур, організацію ефективної господарської експлуатації даних земель і одночасно передбачає належну охорону земель сільськогосподарського призначення. Однак, надання земельних ділянок у власність у зоні незаконного видобування корисних копалин у разі використання земель не за цільовим призначенням призведе до порушення принципу раціонального використання земель. Таким чином, надання земельної ділянку, яку ОСОБА_1 бажає отримати у власність потребує додаткового вивчення, зокрема, в частині складу угідь, корисних копалин. Враховуючи вищезазначене та з метою забезпечення раціонального використання та охорони земель, Головне управління не в змозі позитивно задовольнити заяву ОСОБА_1 та пропонує визначитись з іншою земельною ділянкою (а.с. 9 та зворот).

Не погоджуючись із даним рішенням та вважаючи відмову ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою протиправною, позивач звернувся із позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-IV право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України "Про особисте селянське господарство" від 15.05.2003 №742-IV визначено, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Статтею 2 Закону України "Про особисте селянське господарство" визначено, що відносини, пов'язані з веденням особистого селянського господарства, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до частин 1, 2, 3 статті 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

У відповідності до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Пунктом "б" ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Приписами ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Здійснивши системний аналіз наведених правових норм та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд погоджується із твердженнями позивача та зазначає, що при відмові позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, що викладено у листі ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області від 12 жовтня 2016 року №М-6892/0-3056/6-16 відповідачем не зазначено жодної правомірної підстави для такої відмови відповідно ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III.

Суд критично ставиться до доводів відповідача, викладених у листі від 12 жовтня 2016 року №М-6892/0-3056/6-16 та у письмових запереченнях щодо можливої наявності корисних копалин загальнодержавного значення на земельній ділянці як підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки.

Додатком до п. 3 Окремого доручення Держгеокадастру від 15.07.2016 №365/3-16-0.25 визначено, що у трьохденний строк з моменту надходження клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою чи про передачу земельних ділянок у власність або у користування, ОСОБА_2 управлінню необхідно забезпечити направлення звернення до Державної служби геології та надр України про надання довідки щодо відсутності (наявності) родовищ корисних копалин загальнодержавного значення на відповідній земельній ділянці.

Суд зазначає, що відповідачем під час винесення оскаржуваного рішення та на момент розгляду справи не надано жодних належних та достатніх доказів на підтвердження наявності родовищ корисних копалин загальнодержавного значення на відповідній земельній ділянці.

Крім того, суд наголошує, що обставини, викладені у окремому дорученні Держгеокадастру від 15.07.2016 №365/3-16-0.25 та у п.6 Рішення колегії ОСОБА_2 управління від 27.09.2016 №2/1 "Про підсумки роботи ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області за I півріччя 2016 року", що ґрунтується на інформації Держгеонадр України від 07.11.2016 року №6-13079/0/1-16 не є підставами для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки в розумінні ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною відмови ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, викладену у листі від 12 жовтня 2016 року №М-6892/0-3056/6-16, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, з метою недопущення подальшого порушення та повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне також задовольнити позовні вимоги в частині зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки.

Стосовно вимоги позивача щодо зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області видати наказ про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки відповідно до поданих документів, суд зазначає наступне.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_3 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи дану позовну вимогу, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо надання або відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Суд вважає, що задоволення даної позовної вимоги фактично порушить закріплені законом виключні повноваження ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо здійснення дозвільної діяльності на розробку проекту землеустрою та зобов'яже відповідача вчинити дії поза встановленою чинним законодавством процедурою.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги щодо зобов'язання Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області видати наказ про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки відповідно до поданих документів слід відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем належним чином доведено, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, а відповідачем не спростовано протиправність дій ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо відмови позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, викладену у листі від 12 жовтня 2016 року №М-6892/0-3056/6-16, тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 71, 86, 128, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Житомирській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою, викладену у листі від 12 жовтня 2016 року №М-6892/0-3056/6-16.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28 липня 2016 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки відповідно до поданих документів із прийняттям рішення у відповідності до вимог Земельного кодексу України.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Г. Попова

Повний текст постанови виготовлено: 06 березня 2017 р.