Справа № 815/5899/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року м. Київ К/800/14236/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 564-15 від 07 вересня 2015 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2016 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Судану, уродженцем м. Хартум, район Аль-Інгаз. За національністю суданець, за віросповіданням мусульманин-суніт, неодружений. Початкову освіту позивач здобув в Судані в школі «Емтідат» в м. Хартум (1994 - 2001 роки) та у вищій школі «Хартум Тедьярія» в м. Хартум (2001 - 2004 роки).

Вперше з країни громадянського походження позивач за національним паспортом вилетів офіційно ІНФОРМАЦІЯ_2 авіарейсом Хартум (Судан) - Каїр (Єгипет). У вересні 2008 року вилетів авіарейсом Каїр (Єгипет) - Одеса (Україна). У позивача була оформлена студентська віза до Полтавського технічного університету. З 15 листопада 2011 року позивач перебував у Єгипті в м. Каїр. В Каїрі позивач продовжив дію свого національного паспорту строком до лютого 2013 року, на підставі якого повернувся до України за навчальною візою до того ж навчального закладу.

В період з 2008 року по 2009 рік позивач навчався на підготовчому факультеті Полтавського технічного університету та 3 семестри на факультеті нафти та газу в цьому ж університеті у м. Полтава в Україні. Щодо трудової діяльності, то з 2003 по 2007 роки позивач був гравцем футбольної команди «Аль-Ахлі» в м. Хартум, у 2011 році працював водієм таксі у м. Каїр в Єгипті. На території України позивач не працював.

04 травня 2012 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про надання йому статусу біженця, обґрунтувавши причину неможливості повернення до країни походження тим, що його батько належав до повстанської організації «Аль-Ад Вемусава», однак у травні 2010 року помер у в`язниці. Рідний брат також піддавався арешту через асоціювання із опозиційно налаштованим батьком. На час звернення за захистом зв`язок з родиною повністю втрачений, від сусідів знає, що після арешту батька родина зникла.

Наказом заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25 травня 2012 року № 40 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2012 року по адміністративній справі №1570/3610/2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2012 року, позов ОСОБА_1 до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено, скасовано наказ заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20 травня 2012 року №40 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було складено висновок від 01 грудня 2014 року про відмову громадянину Судану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмова мотивована тим, що за результатами розгляду особової справи встановлено, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням Державної міграційної служби України від 07 вересня 2015 року № 564-15 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

28 вересня 2015 року позивач отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за №420 від 23 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення Державної міграційної служби України №564-15 від 07 вересня 2015 року.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. При цьому, з оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що покладена в основу його заяви історія містить велику кількість суперечностей та неузгодженостей, що свідчить про неправдивий характер таких свідчень. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивачем під час анкетування та проведення співбесід наводилися суперечливі факти, що викликають обґрунтовані сумніви у правдоподібності його тверджень.

Так, під час анкетування 04 травня 2012 року позивач розповів, що його батько помер у в`язниці у травні 2010 року, а під час співбесіди 04 березня 2013 року повідомив, що батько помер у в`язниці у січні 2010 році. Також позивач не зміг надати будь-якої інформації щодо діяльності батька в опозиційній організації.

Під час анкетування 04 травня 2012 року позивач повідомив, що його матір та сестра зникли після арешту батька, а під час проведення співбесіди 04 березня 2013 року повідомив, що мати та сестра проживають у м. Джінена (Судан), хоча згідно протоколу тієї ж співбесіди повідомив, що не знає де знаходяться мати та сестра.

Згідно протоколу співбесіди від 04 березня 2013 року друг брата позивача - Мохаммад Абдулла наприкінці березня 2010 року електронною поштою повідомив, що брата позивача ув`язнено за політичну діяльність, проте під час співбесіди 25 травня 2012 року позивач зазначав, що брата заарештовано у 2011 році, а під час анкетування 04 травня 2012 року позивач зазначив, що станом на липень 2010 року спілкувався по мобільному телефону з матір`ю та братом.

Таким чином, із протоколів співбесід вбачається, що більша частина історії про смерть батька позивача та про арешт його брата є сумнівною. Незрозумілим є і те, чому саме позивач вважає, що йому загрожує небезпека, оскільки на всі запитання під час анкетування про переслідування позивач відповідав про відсутність такого. При цьому, про можливе переслідування з боку влади Судану позивач дізнався у 2010 році, повторно прибув в Україну в листопаді 2011 року, а за захистом в Україні звернувся лише 04 травня 2012 року, тобто більше ніж через рік з настання обставин, які, на думку позивача, свідчать про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Крім того, як вірно було встановлено судами, з березня по листопад 2011 року позивач перебував у Єгипті у місті Каїр, де працював водієм таксі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що аналіз пояснень позивача, а також інших матеріалів справи вказують на відсутність будь-яких об`єктивних доказів того, що позивач є жертвою переслідування і що країна громадянської належності відмовила йому в послугах, в захисті або в дозволі повернутися на свою територію. Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні та отримати статус біженця, не пов`язані з обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно абзаців 4 та 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З огляду на викладене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог через відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань через його релігійні чи політичні переконання, та підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту у розумінні пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштувати власний побут.

Доводи касаційної скарги про незаконність судових рішень, порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів, є безпідставними, не ґрунтуються на законі та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.М. Заїка

М.Г. Кобилянський