Справа № 334/7391/16-а(2-а/334/411/16)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
14 лютого 2017 рокусправа № 334/7391/16-а
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,
суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя
на постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року
у справі № 334/7391/16-а
до управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя
про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся у Ленінський районний суд м. Запоріжжя з позовом до управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя про визнання протиправними дій та розпорядження від 04 жовтня 2016 року щодо відмови у розгляді заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання, визначення стажу роботи та розміру щомісячного довічного грошового утримання; зобов`язання призначити та виплатити з 04 жовтня 2016 року щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до частини 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування, з надбавкою як учаснику бойових дій, нагородженому медаллю «За бойові заслуги» відповідно до вимог пункту 22 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статті 5 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною», без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання та без оподаткування.
Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправними дії та зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя з 05 жовтня 2016 року призначити та виплатити з урахуванням раніше виплачених сум ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до частини 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання та без оподаткування. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції, управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
У письмових запереченнях позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, постанову без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 09 квітня 1986 року по 10 травня 1988 року позивач проходив військову службу в Радянській армії. При цьому, у період з 03 серпня 1986 року по 10 травня 1988 року він проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій (Афганістан), що підтверджується довідкою Запорізького об`єднаного міського військового комісаріату від 28 вересня 2016 року №56/С та посвідченням серія НОМЕР_1 учасника бойових дій (а.с. 7, 8, 10).
ОСОБА_1 , Указом Президії Верховної Ради СРСР від 20 червня 1988 року нагороджений медаллю «За бойові заслуги», що підтверджується посвідченням до медалі НОМЕР_2 від 31 жовтня 1988 року (а.с. 8).
У період з 21 вересня 1988 року по 18 листопада 1993 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, у тому числі з 07 квітня 1993 року по 18 листопада 1993 року на посаді слідчого слідчого відділу №1 відділу внутрішніх справ Ленінського райвиконкому м. Запоріжжя (а.с. 10, 15).
ОСОБА_1 з 22 грудня 1994 року по 03 жовтня 2016 року працював суддею Запорізького районного суду Запорізької області.
Наказом голови Запорізького районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2016 року №8-о-2016, відповідно до статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ОСОБА_1 відраховано зі складу суддів Запорізького районного суду Запорізької області у зв`язку з відставкою на підставі постанови Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року №1600-VIII.
05 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці згідно з Законом України «Про судоустрій і статус суддів», надавши необхідні документи.
Розпорядженням №802727 від 19 жовтня 2016 року управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя призначило ОСОБА_1 з 05 жовтня 2016 року щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 82 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді (а.с. 13).
Згідно з зазначеним розпорядженням, до стажу роботи позивача на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці і на підставі якого розраховано розмір такого грошового утримання, відповідачем зараховано роботу позивача на посаді судді Запорізького районного суду Запорізької області в період з 22 грудня 1994 року по 03 жовтня 2016 року, що становить 21 рік 09 місяців 13 днів.
При цьому, період проходження строкової служби в армії та служба в органах внутрішніх справ на посаді слідчого, зараховані відповідачем до загального страхового стажу позивача (військова служба в складі діючої армії в період бойових дій обчислена у трьохкратному розмірі), проте не зараховані до стажу роботи на посаді судді та не враховані при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання.
Також, позивачу встановлено підвищення, як службовцю армії, який виконував інтернаціональний обов`язок у розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання 82 відсотка від суддівської винагороди лише зі стажу роботи на посадах судді без врахування стажу на посадах слідчого, строку військової служби, у тому числі в Демократичній Республіці Афганістан у пільговому обчисленні один місяць служби за три місяці, які дають право на щомісячне довічне грошове утримання 90 відсотків від суддівської винагороди позивач звернувся до суду.
Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді, який надає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, має визначатися на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, що діяла до 28 березня 2015 року (до внесення змін Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII), оскільки позивач набув таке право до моменту набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» та з урахуванням того, що позивач є учасником бойових дій, щомісячне довічне грошове утримання не підлягає оподаткуванню.
Відмову у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідачем призначено позивачу підвищення, як службовцю армії, який виконував інтернаціональний обов`язок у розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; відсутні правові підстави для призначення надбавки до грошового утримання у зв`язку з нагородженням медаллю «За бойові заслуги».
Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів та статус суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.
Відповідно до частини 1 статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (чинного на час виникнення спірних правовідносин) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається згідно зі статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній після 28 березня 2015 року) визначено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Разом з цим, згідно з пунктом 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній до 28 березня 2015 року) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
Водночас, частиною 4 статті 43 Закону України «Про статус суддів» зі змінами, внесеними Законом України від 24 лютого 1994 року № 4015-XI, встановлено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних із керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському місцевих судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Отже період роботи позивача з 07 квітня 1993 року по 18 листопада 1993 року на посаді слідчого слідчого відділу №1 відділу внутрішніх справ Ленінського райвиконкому м. Запоріжжя до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає право на одержання щомісячного грошового утримання.
Статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.
У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004 зазначено: «Незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпеченням державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності ї недоторканності суддів у разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів».
Висновок про те, що зменшення обсягу гарантій незалежності суддів суперечить Конституції України, також покладено в основу рішень Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013.
Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року №865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
Отже, до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає право на одержання щомісячного грошового утримання, має зараховуватися календарний період проходження строкової військової служби з 09 квітня 1986 року по 02 серпня 1986 року, що становить 03 місяці 24 дні, та період проходження військової служби у складі діючої армії у період бойових дій при виконанні інтернаціонального обов`язку на території Демократичної Республіки Афганістан з 03 серпня 1986 року по 10 травня 1988 року у трьохкратному розмірі згідно з статтею 57 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що становить 05 років 07 місяців 18 днів.
За таких обставин, до стажу роботи ОСОБА_1 , який надає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, зараховується 21 рік 09 місяців 13 днів стажу роботи на безпосередньо на посаді судді, 07 місяців 12 днів стажу роботи на посаді слідчого та період проходження строкової військової служби (з пільговим коефіцієнтом 3 за період з 03 серпня 1986 року по 10 травня 1988 року) 05 років 07 місяців 18 днів.
Таким чином, загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає йому право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 28 років 13 днів, що неправомірно не враховано відповідачем при призначенні позивачу довічного грошового утримання.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено, що дії управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 82 відсотка від суддівської винагороди, виходячи лише із стажу роботи на посаді судді, без врахування стажу роботи на посаді слідчого та строку військової служби, в тому числі в Демократичній Республіці Афганістан, є неправомірними.
Щодо позовної вимоги про призначення щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 відсотків заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді без обмеження граничного розміру та без оподаткування слід зазначити наступне.
Питання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці регламентуються положеннями статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, чинного на час виникнення спірних правовідносин.
Рішенням Конституційного суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, та визначено, що частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання».

Відповідно до наведених положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ОСОБА_1 має право на призначення щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 відсотків заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді без обмеження граничного розміру відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016.

Згідно з підпунктом 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції від 02 червня 2016 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Положення цього підпункту не застосовується до пенсій, призначених учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Оскільки позивач є учасником бойових дій, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що призначене позивачу щомісячне довічне грошове утримання не підлягає оподаткуванню відповідно до підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового Кодексу.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити щомісячне грошове утримання з урахуванням надбавки як учаснику бойових дій, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки з копії розпорядження №802738 від 17 жовтня 2016 року вбачається, що при призначенні щомісячного довічного грошового утримання, позивачу, як учаснику бойових дій встановлене відповідне підвищення, а встановлення набавки за нагородження медаллю «За бойові заслуги» не передбачено Законом України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною».

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у зв`язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 197, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим