Справа № 295/67/17
Суддя: Стрілецька О. В.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №295/67/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2017 року м. Житомир

БОГУНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ЖИТОМИРА В СКЛАДІ:

Головуючого судді Стрілецької О.В.

За участі секретаря Содель А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1, який дії в інтересах ОСОБА_2, до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання відновити виплату пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся з позовом в інтересах ОСОБА_2, в якому просить визнати неправомірними дії Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у відновленні виплати пенсії ОСОБА_2 та просить зобов'язати відповідача відновити, нараховувати та виплачувати пенсію ОСОБА_2, яка була їй призначена відповідно до Закону України "Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 07.10.2009 року.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що позивач з 2004 року перебувала на обліку в Житомирському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримувала пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». В серпні 2005 року ОСОБА_2 виїхала на постійне проживання до Федеративної Республіки Німеччини, де проживає і по теперішній час. З серпня 2005 року пенсію, яку заробила у той час, коли була працездатною та проживала на території України, не отримує. У зв'язку з виїздом за кордон, позивачу було виплачено пенсію за 6 місяців та в подальшому припинено її виплату.

При цьому посилається на те, що рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. було визнано неконституційними пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», якими було визначено, що пенсіонерам, які весь час проживають (перебувають) за кордоном, виплата пенсії припиняється, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Вказує, що з 07.10.2009 року підстави для невиплати пенсії позивачу відсутні.

В позові зазначено, що позивач неодноразово зверталась до відповідача особисто і через представника з заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком, але їй було відмовлено. Вважає такі дії відповідача неправомірними, такими, що порушують її права.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задоволити. Вказав, що виплату пенсії позивачу необхідно відновити з 07.10.2009 року, тобто з дня прийняття відповідного рішення № 25-рп/2009 Конституційним Судом України. Вважає, що відповідач повинен був самостійно автоматично відновити виплату пенсії позивачу. В обгрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду зазначив, що позивач протягом тривалого часу перебувала за кордоном, а тому не могла звернутись до суду з позовом про порушення своїх прав.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі. Письмові заперечення приєднані до матеріалів справи (а.с. 15-17). Крім того, вказала, що відновлення виплати пенсії проводиться за зверненням пенсіонера, яке повинно відповідати вимогам, передбаченим Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, з заявою встановленої форми позивач не зверталась, а тому підстави для відновлення виплати пенсії відсутні.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проживала в Україні та була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 2004 року позивач перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Корольовському районі м. Житомира Житомирської області, правонаступником якого є Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, та отримувала пенсію за віком.

Виплата пенсії ОСОБА_2 була припинена з 01.09.2005 року у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччини (а.с.5).

ОСОБА_2 з 06.09.2005 року по теперішній час постійно проживає в Федеративній Республіці Німеччина, однак має громадянство України, 19.06.2005 року прийнята на консульський облік Генерального консульства України в Мюнхені, що підтверджується змістом копії паспорта для виїзду за кордон (а.с. 4).

18.05.2005 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача з заявою, в якій просила роз'яснити, чому не відбувається нарахування та виплата їй пенсії (а.с. 18).

ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області за № 230/М/02 від 29.05.2015 року повідомлено позивача ОСОБА_2 про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, оскільки під час перебування особи за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, а між Україною та Федеративною Республікою Німмеччина, де проживає відповідач, такий договір не укладено (а.с. 7).

21.11.2016 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся до відповідача з інформаційним запитом в порядку Закону України "Про доступ до публіної інформації", в якому просив повідомити інформацію стосовно поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 (а.с. 19).

04.12.2016 року Житомирським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області надіслано відповідь про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії ОСОБА_2, оскільки нормами чинного законодавства не регламентовано питання виплати пенсії пенсіонерам, які проживають за кордоном (а.с. 8). Крім того, послався на ст. 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", в якій зазначено, що громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, пенсії не призначається.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» загальнообовязкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обовязків стосовно сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивач, проживаючи в Федеративній Республіці Німеччина, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема. права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Частиною 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване в Законі України «Про пенсійне забезпечення» та Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (в редакції станом на момент припинення виплати пенсії позивачу) було передбачено, що виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Згідно ст. 51 вказаного вище закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Враховуючи зазначене, органи Пенсійного фонду України, припиняючи виплату пенсії ОСОБА_2 у звязку з переїздом на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина, діяли відповідно до вимог законодавства України, яке було чинне на момент виникнення спірних правовідносин.

Встановлено, що міжнародні договори між Україною та Федеративною Республікою Німеччина щодо призначення та виплати пенсії не укладалися.

Разом з тим, Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України зазначені положення Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», що оспорюються, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Після прийняття Конституційним Судом України вказаного вище рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини прийшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелами права та обовязкові для виконання Україною, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналізуючи наведені вище положення закону, суд приходить висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV відсутні законодавчі підстави для припинення виплати пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, а відтак виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.05.2015 року у справі № 21-168а15.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо не поновлення виплати пенсії позивачу є неправомірними.

Частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України протягом 10 днів після зясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Згідно з п. 2.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п. 4.8. вказаного Порядку заява про призначення пенсії з усіма поданими документами та рішенням про призначення пенсії зберігаються в окремій пенсійній справі на кожного пенсіонера. Пенсійні справи зберігаються в органах, що призначають пенсії, за місцем проживання (реєстрації) або за місцем перебування пенсіонерів.

Враховуючи, що ОСОБА_2 до виїзду за межі України проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2 та отримувала пенсію за віком, саме Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області має виплачувати позивачу пенсію.

Виплата пенсії ОСОБА_2 була припинена на підставі її заяви від 04.07.2005 року у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина, а також виплачено пенсію за 6 місяців наперед (а.с. 20,21), що також вбачається з копій матеріалів пенсійної справи, наданої відповідачем.

З огляду на викладені вище положення нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, що відповідач на підставі матеріалів пенсійної справи, яка перебувала в його віданні, повинен був самостійно прийняти рішення про відновлення виплати пенсії позивачу у зв'язку з відсутністю в законодавстві про пенсійне забезпечення підстави для припинення виплати пенсії як виїзд пенсіонера за кордон.

Безпідставним є посилання відповідача на ч. 1 ст. 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", в якій зазначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються, осільки предметом даного спору є не призначення пенсії позивачу, а поновлення виплати пенсії, яка вже була призначена, вказані поняття є різними за змістом та суттю.

Щодо часу, з якого належить поновити виплату позивачу пенсії, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ч.1 ст. 100 КАС України вбачається, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, який вказував, що ОСОБА_2 своєчасно не мала можливості звернутись до суду, оскільки перебувала на кордоном, не знаходить підстав для визнання даних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними. Як вбачається з матеріалів справи позивач зверталась до відповідача за роз'ясненнями в травні 2015 року, на її заяву було надано відповідь, проте з позовом звернулась лише 30.12.2016 року (а.с. 2, 10).

Таким чином, позов в частині відновлення виплати пенсії за період з 07.10.2009 року по 29.06.2016 року, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», підлягає залишенню без розгляду.

З огляду на викладене, суд зобов'язує Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відновити, нараховувати та виплачувати пенсію ОСОБА_2, яка була їй призначена відповідно до Закону України "Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 30.06.2016 року

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб"єкта владних повноважень, що виступив стороною у справі, або якщо стороною у справі виступила його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 11, 17, 71, 94, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адмінстративний позов задоволити частково.

Визнати неправомірними дії Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у відновленні виплати пенсії ОСОБА_2.

Зобов'язати Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відновити, нараховувати та виплачувати пенсію ОСОБА_2, яка була їй призначена відповідно до Закону України "Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 30.06.2016 року.

Позовні вимоги за період з 07.10.2009 року по 29.06.2016 року залишити без розгляду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Постанова суду може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення.

У разі застосування судом ч.3 ст. 160 КАС Україниапеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Стрілецька