Справа № 815/4581/16
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/4581/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Левчук О. А.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Кравченка К.В.,

Лукянчук О.В.

при секретарі: Голобородько Д. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2016р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ГУ ДМС України в Одеській області в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області за №164 від 29.08.2016р., про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є громадянином Пакистану, за національністю - пенджабі, за віросповіданням - християнин, католик. У 2016р. він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказом ГУ ДМС України в Одеській області йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що наказ є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при зверненні позивач посилався на загрозу переслідувань в Пакистані із релігійних причин, як християнина, з боку радикальних представників мусульманської більшості.

Посилаючись на зазначені обставини просив позов задовольнити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2016р. в задоволені адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, постанови суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.200КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області за №164 від 29.08.2016р. є правомірним та обґрунтованим, а позивач не надав будь-яких доказів, які могли бути підставою для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи і не спростовано сторонами, що ОСОБА_1 є громадянином Пакистану, уродженцем - провінції Пенджаб, район Гуджранвала, м.Гуджранвала, постійно проживав у м.Сіалкот. За національністю - пенджабі, за віросповіданням - християнин, католик.

Позивач покинув країну походження у грудні 2015р., а саме: повітряним шляхом по туристичній візі, авіарейсом Лахор (Пакистан) - Дубаї (ОАЕ) - Москва (Російська Федерація). У лютому 2016р. позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував причини виїзду з країни громадянської належності побоюваннями за своє життя через релігійні переслідування з боку мусульман та пошуком життя в Україні.

За результатами розгляду особової справи заявника за №2016ОD0030 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Пакистану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, через відсутність умов передбачених пп.1, 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

ОСОБА_1, вважаючи, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 11.08.2016р. повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.83-88).

За результатами розгляду особової справи громадянина Пакистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який вдруге звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, працівниками управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складений висновок про те, що заява позивача, є необґрунтованою за відсутності умов, зазначених пунктами 1, 13 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та доцільним, на підставі п.6 ст.8 вказаного Закону прийняти рішення про відмову в оформленні документів, для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.147-158).

ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ за №164 від 29.08.2016р. про відмову позивачу в оформленні документів для вирішенні питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.159).

Не погоджуючись із вказаним наказом ГУ ДМС України в Одеській області позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного наказу ГУ ДМС України в Одеській області та підстави, за яких позивач просить визнати його незаконним, судова колегія виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Виходячи із змісту ч.5 ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як визначено п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951р. та ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951р., а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст.4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Відповідно до Конвенції 1951р. та Протоколу 1967р. (Женева, 1992р.), управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців. Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до абз.5 ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що відсутні умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно ч.1 ст.9 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до ч.11 ст.9 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як передбачено, ч.1 ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захист», що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно ч.5 ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, особа, яка звертається щодо набуття статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» за № 8043/04 від 27.04.2004р. містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як вбачається з матеріалів особової справи, що як і в перший раз, позивач, причинами виїзду з країни походження називає побоювання стати жертвою переслідування як активного члена християнської громади. Разом з тим, правова оцінка зазначеним обставинам була надана в постанові Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2016р., яка набрала законної сили.

Також позивач не надав доказів того, що стосовно нього було застосовано фізичне насилля чи погрози за ознаками приналежності до християнського віросповідання.

Таким чином, судова колегія зазначає, що заявлена позивачем інформація стосовно переслідувань за ознаками віросповідання католицизму в країні походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Крім того, як при першому зверненні так і при другому, позивач повідомив, що в Пакистані залишились його рідні - батько, мати, брат та дві сестри, які теж, сповідують католицизм, продовжують відвідувати церкву та жодних утисків з боку представників мусульманського віросповідання не зазнають та не зазнавали, і жодних доказів погроз немає.

Також, різняться показання позивача щодо фізичного насилля, яке застосовувалось по відношенню до нього, під час першого зверненні позивач зазначає, що підставою виїзду з країни стали проблеми через релігію, мусульмани казали, що можливо щось йому зроблять, крім того у протоколі співбесіди у серпні 2016р. позивач повідомив, що одного разу його з другом зупинили невідомі та побили, на його думку це трапилось через його приналежність до християнства.

Позивач не зазначає конкретних випадків насильства щодо нього, які можливо розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань і які можуть впливати на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що позивачем, як під час першого та другого звернення до міграційної служби, одною із підстав звернення зазначається не обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань і отримання захисту в країні, а пошук шляху легалізації проживання на території України.

Таким чином, на підставі встановлених фактів, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що постанова суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.197, 198, 200, 206,254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2016р. - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 6 березня 2017р.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: К.В. Кравченко

О.В. Лукянчук