Справа № 805/390/17-а
Суддя: Кірієнко В.О.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 р. Справа №805/390/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кірієнка В.О., за участю секретаря судового засідання Шерстюк Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод»

до Державної податкової інспекції у м. Дружківка Головного управління ДФС у Донецькій області

про скасування податкових повідомлень-рішень від 28.11.2016року за №, №,

за участю представників сторін:

від представника позивача: Герасименко Ю.В., за довіреністю

від представника відповідача: Кравченко В.О., за довіреністю

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» заявлено позов до Державної податкової інспекції у м. Дружківка Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкових повідомлень-рішень від 28.11.2016року за №, №, складених відповідачем на підставі акту від 14 листопада 2016 року за № 384/05-10-12/34283984 «Про результати позапланової невиїзної документальної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» з питань дотримання вимог податкового законодавства при визначенні податкових зобов'язань та податкового кредиту в деклараціях з податку на додану вартість за звітні періоди лютий, березень та квітень 2016року з урахуванням виявленої недостовірності даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, по взаємовідносинам з ТОВ «Анітас» за період з 01.02.2016року по 29.02.2016року, ТОВ «Лордфілк» за період з 01.02.2016року по 29.02.2016року, ТОВ «Делайз Сістемс» за період з 01.02.2016року по 30.04.2016року, по яким платником податків не надано пояснень та їх документального підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідні декларації».

Позивач зазначає про необґрунтованість висновків податкового органу про відсутність реальних господарських операцій між позивачем його контрагентами за лютий, червень, липень, жовтень 2015 року, зазначаючи про наявність всіх документів, що підтверджують правомірність формування податкового кредиту.

Відповідач у письмових запереченнях заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, зазначає про відповідність спірного податкового повідомлення-рішення вимогам чинного законодавства, вважає відсутнім факт підтвердження реальності здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами за лютий, березень та квітень 2016року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» зареєстроване як юридична особа, включене до ЄДРПОУ за номером 34283984, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрований як платник податку на додану вартість з 10 січня 2008 року, свідоцтво № 38789664, перебуває на податковому обліку в Державній податковій інспекції у м. Дружківці Головного управління ДФС у Донецькій області.

Судом встановлено, що з 25 жовтня 2016 року по 07 листопада 2016 року відповідачем була проведена позапланова невиїзна документальна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» з питань дотримання вимог податкового законодавства при визначенні податкових зобов'язань та податкового кредиту в деклараціях з податку на додану вартість за звітні періоди лютий, березень та квітень 2016року по взаємовідносинам з ТОВ «Анітас» за період з 01.02.2016року по 29.02.2016року, ТОВ «Лордфілк» за період з 01.02.2016року по 29.02.2016року, ТОВ «Делайз Сістемс» за період з 01.02.2016року по 30.04.2016року, на підставі якої було складено акт 14 листопада 2016 року за № 384/05-10-12/34283984.

За результатами перевірки відповідачем встановлено допущення позивачем порушення податкового законодавства, а саме пункту 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення від'ємного значення між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в декларації за квітень 2016року у сумі 59193грн., у тому числі за рахунок завищення від'ємного значення в декларації за лютий 2016року на суму 120 285грн., за березень 2016року у сумі 78 194грн., за квітень 2016року в сумі 59193грн.; заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість в рядках 25 декларацій у сумі 1 515 083грн., в тому числі за лютий 2016року у сумі 690 904грн., за березень 2016року у сумі 470 052грн., за квітень 2016року у сумі 354 127грн.

За висновками акту перевірки відповідачем були прийняті наступні податкові повідомлення-рiшення від 28 листопада 2016 року за № , яким зменшено розмір від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за квітень 2016року в розмірі 59 193грн. та за №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі 2 272 624,50грн., в тому числі за податковими зобов'язаннями в розмірі 1 515 083грн., та за штрафними санкціями в розмірі 757 541,50грн.

Судом встановлено, що 15 січня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Делайз Сістемс», як постачальником та позивачем, як покупцем укладено договір поставки № П1/16-3-3/17-16, відповідно до якого продавець зобов'язується передати покупцю товарно-матеріальні цінності за ціною в асортименті та кількості, які узгоджуються сторонами в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах, встановлених даним договором, з урахуванням наданих специфікацій (т.1 арк.с.71-76).

На виконання умов договору від 15 січня 2016 року позивачем були отримані прибуткові ордери, рахунки на оплату, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні (т.1 арк.с.81-189).

Розрахунки між сторонами за цією угодою проводились з урахуванням умов договору переведення боргу за №31/0702 від 31.07.2016року, на підставі якого первинний кредитор ТОВ «Делайз Сістемс» за згодою боржника передав своє зобов'язання з права вимоги боргу в сумі 6 000 186,37грн., новому кредитору ТОВ «Брайт Скай».

Також, 20 січня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Анітас», як постачальником та позивачем, як покупцем укладено договір поставки № 01/2-П16-3/18-16, відповідно до якого продавець зобов'язується передати покупцю товарно-матеріальні цінності за ціною в асортименті та кількості, які узгоджуються сторонами в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах, встановлених даним договором, з урахуванням наданих специфікацій (т.1 арк.с.190-194).

На виконання умов договору від 20 січня 2016 року позивачем були отримані прибуткові ордери, рахунки на оплату, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні (т.1 арк.с.195-246).

Розрахунки між сторонами за цією угодою проводились в безготівковій формі на підставі платіжного доручення від 24.03.2016року за №6721 на суму 200 000грн. та з урахуванням умов договору переведення боргу за №07-04 від 04.10.2016року, на підставі якого первинний кредитор ТОВ «Анітас» за згодою боржника передав своє зобов'язання з права вимоги боргу в сумі 1 860 008,80грн., новому кредитору ТОВ «Комьюніті Промгруп».

Крім того, 18 січня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лордфілк», як постачальником та позивачем, як покупцем укладено договір поставки № П18/1-1, відповідно до якого продавець зобов'язується передати покупцю товарно-матеріальні цінності за ціною в асортименті та кількості, які узгоджуються сторонами в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах, встановлених даним договором, з урахуванням наданих специфікацій (т.2 арк.с.1-5).

На виконання умов договору від 18 січня 2016 року позивачем були отримані прибуткові ордери, рахунки на оплату, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні (т.2 арк.с.6-38).

Розрахунки між сторонами за цією угодою проводились в безготівковій формі на підставі платіжних доручень від 03.03.2016року за №6516 на суму 241 753грн., від 05.02.2016року за №6172 на суму 138 546грн., від 01.04.2016року за №6864 на суму 330 590грн. та з урахуванням умов договору переведення боргу за №Л0911 від 04.10.2016року, на підставі якого первинний кредитор ТОВ «Лордфілк» за згодою боржника передав своє зобов'язання з права вимоги боргу в сумі 688 274грн., новому кредитору ТОВ «Комьюніті Промгруп».

Придбані за вищезазначеними угодами ТМЦ були використані позивачем у власній господарській діяльності, що підтверджується актами списання від 29.02.2016року, від 30.04.2016року, від 31.03.2016року, від 29.02.2016року, від 31.05.2016року, від 30.06.2016року.

Зміст укладених угод узгоджується з видами господарської діяльності, які веде позивач, а саме виробництво вогнетривких виробів, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-ХІV (надалі - Закон № 996). Відповідно до статті 1 Закону № 996 господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період. Згідно зі статтею 3 Закону № 996 метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Частина 2 даної статті передбачає, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п.п. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16 Податкового Кодексу України платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Згідно з п.п. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового Кодексу України платник податків зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Відповідно до п.46.1 ст. 46 Податкового Кодексу України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання,чи документ, що свідчить про суми доходу,нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Ст. 4 Закону № 996-ХІV визначено, що бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах: превалювання сутності на формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з їх юридичної форми. Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2 Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704 (далі Положення № 88).

Згідно з п.2.4 ст. 2 Положення № 88 первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.2.1 ст.2 Положення № 88, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-XIV (зі змінами та доповненнями) передбачено, що «…підставою для відображення в бухгалтерському обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.…».

Відповідно до ст.8 розділу ІІІ Закону України від 16.07.1999р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Згідно ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 цього Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Долучені до матеріалів справи податкові накладні підтверджують право позивача та правильність формування ним податкового кредиту відповідно до норм Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Разом з тим, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють Платника податків про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу (п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України, в редакції, що була чинна на момент здійснення спірних правовідносин).

Суд зазначає, що висновки про відсутність реального характеру правочинів податковий орган ґрунтує тільки на аналізі даних податкової звітності контрагентів.

Відповідно до частини 5 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 15 травня 2003 року № 755-ІV (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), в Єдиному державному реєстрі містяться також відомості про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням, про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу, а також відомості про зарезервовані найменування юридичних осіб.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. А частина 3 цієї статті визначає, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості. Отже, належними та допустимими доказами відсутності платника податків за його місцезнаходженням в розумінні статті 70 КАС України у даному випадку є відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. На момент здійснення господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані у якості платника податку на додану вартість та знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Доказів чи доводів того, що позивачем укладені угоди, які суперечать діючому законодавству, відповідачем не наведено. Суд також зазначає, що Податковий кодекс України не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника від інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання віднесення певних сум до податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб. Якщо контрагент якимось чином порушив діюче законодавство або не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Податковий кодекс України також не зобов'язує платника податків (покупця) перевіряти від яких підприємств та коли отриманий товар, що є предметом договору, платником податків (продавцем).

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише у разі фактичного здійснення господарської операції.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Вимога щодо реальних змiн майнового стану платника податкiв як обов'язкова ознака господарської операцiї кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Суд вказує, на те, що відповідачем не надано суду доказу щодо наявності на момент вчинення господарських операцій дефекту у правовому статусі контрагентів позивача. Під час перевірки позивача відповідачем не перевірявся рух активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами - постачальниками.

Тобто, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість, фактично здійснений і підтверджений складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування бухгалтерського та податкового обліку платника податків.

Суд звертає увагу, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Таким чином, недотримання контрагентами позивача податкової дисципліни (що відповідачем суду не доведено) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Аналогічна правова позиція була висловлена також Вищим адміністративним судом України, зокрема, в ухвалах суду від 29.01.2014 №К/9991/81114/11, від 22.01.2014 № К/9991/37637/12, від 17.02.2014 № К/800/50945/13, від 19.02.2014 № К/800/61338/13, від 11.03.2014 №К/800/1128/14, від 03.03.2014 № К/800/12888/13, від 02.06.2014 №К/800/6497/13, від 20.05.2014 №К/800/53111/13, від 05.06.2014 №К/800/1816/13, від 11.11.2014 №К/800/1336/14.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Вищевказані обставини та докази, які суд оцінює у їх сукупності відповідно до статті 86 КАС України, спростовують посилання відповідача щодо відсутності реального характеру у спірних господарських операціях.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірність спірного податкового повідомлення-рішення в порядку частини 2 статті 71 КАС України, внаслідок чого позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110, 122-143, 151-154, 158, 160, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» до Державної податкової інспекції у м. Дружківка Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкових повідомлень-рішень від 28.11.2016року за №, №- задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Дружківка Головного управління ДФС у Донецькій області від 28.11.2016року за №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальному розмірі 2 272 624,50грн., в тому числі за податковими зобов'язаннями в розмірі 1 515 083грн., та за штрафними санкціями в розмірі 757 541,50грн.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Дружківка Головного управління ДФС у Донецькій області від 28.11.2016року за №, яким зменшено розмір від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за квітень 2016року в розмірі 59 193грн.

Стягнути з Державної податкової інспекції у м. Дружківці Головного управління ДФС у Донецькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружківський вогнетривкий завод» витрати по сплаті судового збору у розмірі 34977 грн. 27 коп.

Вступна та резолютивна частини постанови прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 28 лютого 2017 року. Постанова у повному обсязі складена 6 березня 2017 року.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кірієнко В.О.