Справа № 554/860/17
Суддя: Микитенко В. М.
Дата ухвалення: 2017-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дата документу 03.03.2017 Справа № 554/860/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2017 року

Октябрський районний суд м. Полтави у складі головуючого судді Микитенка В.М., розглянувши у скороченому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області про зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

06.02.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області, у якому просив зобовязати відповідача перевести його на пенсійне забезпечення відповідно до ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» (№1789-XII в редакції від 05.11.2001 року), починаючи з 08.12.2016 року, виходячи з розрахунку 80% від суми місячного заробітку, згідно довідки військової прокуратури Центрального регіону України №18/26 від 06.04.2016 року з додатками, без обмеження терміну та граничного розміру.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що з 01.08.1989 року по 14.08.2012 року він проходив військову службу на офіцерських посадах Збройних Сил України. В той же час з 21.11.2001 року по 14.08.2012 року він був відряджений Міністерством оборони України до органів прокуратури України та проходив службу в військовій прокуратурі Полтавського гарнізону. Наказом Міністра оброни №551 від 10.07.2012 року його звільнено з військової служби в запас відповідно до п. «г» ч.6 ст.26 ЗУ «Про військовий обовязок і військову службу» у звязку із скороченням штатів. На підставі вказаного наказу наказом Генерального прокурора України №959к від 08.08.2012 року його звільнено з посади військового прокурора Полтавського гарнізону з 14.08.2012 року та виключено зі списків прокуратури Центрального регіону України. З 15.08.2012 року по 26.03.2015 року працював в органах військової прокуратури України на посаді Полтавського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері. З 27.03.2015 року після повторного призову до ЗС України він знову проходив військову службу на посаді військового прокурора Полтавського гарнізону, а з 18.03.2016 року його звільнено з військової служби та органів прокуратури за станом здоровя. З 15.08.2012 року по 05.03.2015 року та з 27.04.2016 року по даний час отримує пенсію як військовослужбовець, з 06.03.2015 року по 26.04.2016 року він отримував пенсію відповідно до ЗУ «Про прокуратуру». 08.12.2016 року він звернувся до відповідача з письмовою заявою про переведення його на пенсію відповідно до ЗУ «Про прокуратуру» та проведення її перерахунку, виходячи з розрахунку 80% від суми місячного заробітку. Однак 06.01.2017 року відповідачем йому було відмовлено в задоволенні заяви, тому він звернувся до суду за захистом своїх прав. Вважає дії відповідача протиправними, оскільки він набув права на пенсійне забезпечення відповідно до ЗУ «Про прокуратуру» з 15.08.2012 року, тому до правовідносин має застосовуватись редакція ст.50-1 вказаного Закону, яка діяла на той час. Крім того, зазначає, що за наявності права на кілька видів державних пенсій та обрання одного з них особа не втрачає права на інший вид пенсій на попередніх умовах, на момент отримання цього права.

Відповідач надав суду заперечення проти позову та просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, вважаючи, що діяв у межах чинного законодавства.

Суд у порядку скороченого провадження, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.08.1989 року по 14.08.2012 року проходив військову службу на офіцерських посадах Збройних Сил України. В той же час з 21.11.2001 року по 14.08.2012 року він був відряджений Міністерством оборони України до органів прокуратури України та проходив службу в військовій прокуратурі Полтавського гарнізону. Наказом Міністра оброни №551 від 10.07.2012 року його звільнено з військової служби в запас відповідно до п. «г» ч.6 ст.26 ЗУ «Про військовий обовязок і військову службу» у звязку із скороченням штатів. На підставі вказаного наказу наказом Генерального прокурора України №959к від 08.08.2012 року його звільнено з посади військового прокурора Полтавського гарнізону з 14.08.2012 року та виключено зі списків прокуратури Центрального регіону України. З 15.08.2012 року по 26.03.2015 року працював в органах військової прокуратури України на посаді Полтавського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері. З 27.03.2015 року після повторного призову до ЗС України він знову проходив військову службу на посаді військового прокурора Полтавського гарнізону, а з 18.03.2016 року його звільнено з військової служби та органів прокуратури за станом здоровя (1-10).

З 15.08.2012 року по 05.03.2015 року та з 27.04.2016 року по даний час позивач ОСОБА_1 отримує пенсію як військовослужбовець, з 06.03.2015 року по 26.04.2016 року він отримував пенсію відповідно до ЗУ «Про прокуратуру» (а.с.11).

08.12.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області з письмовою заявою про переведення його на пенсію відповідно до ЗУ «Про прокуратуру» та проведення її перерахунку, виходячи з розрахунку 80% від суми місячного заробітку (а.с.12-14).

06.01.2017 року йому було відмовлено в задоволенні заяви (а.с.15-16).

При вирішенні справи суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того виходячи з положень статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.02р. № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Таким чином, виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг отриманих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, в тому числі щодо розміру раніше призначеної пенсії.

У постановах від 06.02.2012 року та від 01.07.2014 р. в справі №21-244а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, відповідно до якої правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

При розгляді цієї справи слід застосовувати положення спеціальних норм, а саме Закону України "Про прокуратуру" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, відповідно до ч. 18 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (чинної на час набуття позивачем права на пенсію) передбачено, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

До того ж, відповідно до норм Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.91р., чинних на момент призначення пенсії позивачеві, граничний розмір пенсії обмежено не було.

Отже, на час призначення позивачу пенсії, його пенсійне забезпечення включало наявність у нього права на отримання пенсії у розмірі 80% без обмеження граничного розміру пенсії та право на її перерахунок у разі підвищення заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.15р. № 213, що у разі неприйняття до 01.06.15р. закону щодо призначення пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.15р., скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника - консультанта народного депутата України.

Разом з тим, з 15.07.15р. набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.14р., яким врегульовано питання пенсійного забезпечення та перерахунку пенсій працівників прокуратури, а саме статтею 86.

Таким чином, норми щодо пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури за Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.14р. не могли бути скасовані пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", оскільки норми Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.14р., щодо пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури набрали чинності 15.07.15р.

Приймаючи до уваги, що позивач із 15 серпня 2012 року набув права на призначення пенсії за Законом України "Про прокуратуру" в редакції чиній на цей час, у розмірі 80 відсотків від суми місячної заробітної плати за відповідною посадою, її розмір у відсотковому відношенні до чинної заробітної плати відповідної категорії осіб, що працюють в органах прокуратури, не може бути зменшено.

Водночас, суд зазначає, що відсутність відповідного нормативно-правового акту Кабінету Міністрів України який би регулював умови та порядок перерахунку пенсій, на що посилається відповідач у своїх запереченнях, не може бути підставою для відмови в призначенні особі пенсії. Так, відмова в перерахунку пенсії через не встановлення певного порядку Урядом (справа «Суханов та Ільченко проти України (заяви №68385/10 та 71378/10 від 26.09.2014 року) була розцінена Європейським судом з прав людини як порушення майнового інтересу заявника, що передбачено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 51-56). Аналогічну правову позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі «Бутченко проти України» (заява №38677/06 від 24.07.2014 року), у якій констатовано, що Кабінет Міністрів України повинен був запровадити правові механізми, необхідні для реалізації прав громадян на соціальні пільги. Відмова у призначенні пенсії з посиланням на вказану підставу, також не є правомірною та такою, що порушує право позивача на призначення йому та отримання належного рівне пенсійних виплат.

Згідно ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як субєкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його доводи, і не довів правомірності прийнятого ним рішення, щодо відмови позивачу у проведенні перерахунку пенсії позивача.

На підставі викладеного, суд вважає протиправною відмову відповідача у проведенні перерахунку пенсії позивача із зобовязанням вчинити належні дії, виходячи із меж позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 11, 17, 70, 71, 158-163, 183-2 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Зобовязати Полтавське обєднане Управління Пенсійного фонду України Полтавської області перевести ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення відповідно до ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» (№1789-XII в редакції від 05.11.2001 року), починаючи з 08.12.2016 року, виходячи з розрахунку 80% від суми місячного заробітку, згідно довідки військової прокуратури Центрального регіону України №18/26 від 06.04.2016 року з додатками, без обмеження терміну та граничного розміру.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Октябрський районний суд м. Полтави протягом 10 днів з дня її отримання.

Суддя В.М.Микитенко