Справа № 802/261/17-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 лютого 2017 р. Справа № 802/261/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Стахової Тетяни Валентинівни про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Стахової Тетяни Василівни (далі - державний реєстратор, відповідач) про:

- визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33296487 від 30.12.2016 р.;

- зобов'язання скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №18427217.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач, з метою оформлення права власності на землю, виготовив і затвердив проект землеустрою щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області площею 0,6 га. В подальшому, наказом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, датованим 18.10.16 р. даний проект землеустрою затверджений, надано у власність позивача земельну ділянку із земель державної власності із кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства, код цільового призначення 01.03.

Водночас, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 16.12.13 р. по даній земельній ділянці зазначено інше цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код цільового призначення 01.01).

З метою реєстрації права власності на землю у Державному реєстрі речових прав, позивач звернувся до державного реєстратора, подавши, крім іншого, наказ ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, за яким визначено цільове призначення землі - для ведення особистого селянського господарства (код 01.03) і витяг з Державного земельного кадастру - з призначенням землі - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код цільового призначення 01.01).

Не перевіривши відповідність заявлених прав даним, що містяться у наказі і реєстрі, державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ІН 33296487 від 30.12.16р., в якому зазначив цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код цільового призначення 01.01).

На думку позивача, відповідач прийняв незаконне рішення, оскільки в поданих документах містились розбіжності в цільових призначеннях земельної ділянки, а відтак, прийняте рішення підлягає скасуванню. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду.

Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності (вх.№5226 від 24.02.2017 р.). Одночасно зазначила, що позов підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності ( №5228 від 24.02.2017р.). Одночасно представником подані письмові заперечення (№5223 від 24.02.2017р.), в яких просить відмовити в задоволенні позову, вказуючи на правомірність прийнятого рішення. Зокрема зазначає, що реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та під час реєстрації права власності на земельну ділянку державний реєстратор вносить відомості на підставі витягу з Державного земельного кадастру про таку. Враховуючи, що на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за позивачем у Державному земельному кадастрі було зазначено, що цільове призначення земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, державний реєстратор із урахуванням даних відомостей правомірно прийняв оскаржуване рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи наведену норму, заяви сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

29 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Стахової Тетяни Василівни із заявою про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована на території Стадницької сільської ради Вінницького району, кадастровий номер НОМЕР_1.

За наслідком розгляду поданої заяви 30.12.2016 р. державним реєстратором прийнято рішення №33296487 про реєстрацію права власності на земельну ділянку за позивачем та внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №18427217, в якому зазначено цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вважаючи дане рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Правовідносини, пов'язані з набуттям права власності на земельну ділянку та його реєстрація на час вчинення оскаржуваного рішення регулювалися Земельним кодексом України (далі - ЗК України) Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - Закон №1952-IV, в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення), Законом України "Про Державний земельний кадастр" (далі - Закон №3613-17), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядком надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22.06.2011 року. (далі - Порядок №703).

Так, статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В розумінні статті 1 Закону №3613-17, державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

В свою чергу, згідно частини першої статті 15 Закону №3613-17, до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив'язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів;відомості про інші об'єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Із положень статті 24 Закону №3613-17 випливає, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється, серед іншого, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки.

За приписами частини третьої статті 10 Закону №1952-IV, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, передбачених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяжень, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Згідно частини четвертої статті 18 Закону №1952-IV, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1952-IV, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав ; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Статтею 24 Закону №1952-IV визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень, серед іншого, може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом чи наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Крім того, відповідно до частини другої статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Із аналізу наведених норм випливає, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями та за умови такої невідповідності чи наявності суперечностей відмовляє у здійсненні державної реєстрації.

Судом встановлено, що для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 надано наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-13918/15-16-сг від 18.10.2016 р. відповідно до якого затверджено розроблений проект землеустрою та надано у власність земельну ділянку, що розташована на території Стадницької сільської ради Вінницького району, кадастровий номер НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства.

Разом з тим, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.09.2016р., останній містить інше цільове призначення земельної ділянки КН НОМЕР_1, а саме: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже наявна не відповідність поданих документів і заявленого права.

Однак, державний реєстратор при проведенні державної реєстрації на дану обставину уваги не звернула та, відповідно, не врахувала при прийнятті оскаржуваного рішення.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з приписів вказаної норми процесуального права, при розгляді судом спору щодо правомірності рішення суб'єкта владних повноважень, презюмується добросовісність особи, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33296487 від 30.12.2016 р. не відповідає перелічених вище критеріям, а відтак, є незаконним та підлягає скасуванню.

Разом з цим, визначаючись щодо позовних вимог про зобов'язання скасувати запис про право власності № 18427217, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1952-ІV, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Водночас, частиною другою цієї ж статті передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Як видно з положень процитованого Закону, запис вноситься до відповідного реєстру на підставі прийнятого суб'єктом владних повноважень рішення, при цьому, у разі скасування такого рішення - вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Отже достатньою підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації прав є рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію.

Враховуючи те, що судом встановлено протиправність оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права та його скасовано, відтак, не потребує позивач додаткового захисту шляхом скасування самого запису. Окрім того, на думку суду, відсутній спір у досліджуваній вимозі, адже, державний реєстратор не відмовляв позивачу у внесені відповідного запису, а тому відсутні підстави зобов'язувати його вчиняти відповідні дії проти яких немає заперечень.

Відповідно до частини першої статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), а згідно із статтею 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, оцінивши досліджені у ході судового розгляду справи докази в їх сукупності, суд доходить висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення. Разом з тим, позовна вимога про зобов'язання скасувати запис задоволеню не підлягає.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 94 КАС України передбачено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи видно, що при звернені з позовом до суду позивачем за дві вимоги немайнового характеру про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії сплачено судовий збір у розмірі 1280 грн., що підтверджується квитанцією 0.0.699063980.1 від 2.02.17 р.

Як зазначалося, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а отже, наявні підстави для стягнення з суб'єкта владних повноважень за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 частину (пропорційно до задоволених позовних вимог) сплаченого при зверненні до суду судового збору у сумі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33296487 від 30.12.2016 р. прийняте державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Стаховою Тетяною Василівною.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 640 грн. (шітсот сорок гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради (вул. Соборна, 59, м.Вінниця).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна