Справа № 822/563/17
Суддя: Божук Д.А.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/563/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року 12:12м. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіБожук Д.А.
при секретаріЛитвинюк К.Б.
за участі:позивача та представників відповідача
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області про поворотне прийняття на роботу, -

У судовому засіданні проголошено вступну і резолютивну частини постанови згідно ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3, позивач) звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області (далі по тексту - ГУ НП в Хмельницькій області, відповідач), в якому просить зобов'язати повторно прийняти ОСОБА_3 на службу до ГУ НП в Хмельницькій області на посаду слідчого.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відмова у поворотному прийнятті на роботу прийнята з порушенням вимог законодавства та без врахування фактичних обставин.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском ОСОБА_3 встановленого ч.3 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) місячного строку звернення до суду.

Заслухавши позивача та представників відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх взаємному зв'язку і сукупності, суд зазначає та враховує наступне.

Суд встановив, що 30.10.2016 ОСОБА_3 звернувся до голови Національної поліції України з заявою, в якій просив прийняти його на службу до Національної поліції відповідно до ст.42-1 КЗпП України на підставі поворотного прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації поліцією Хмельницької області. Або ж продовжити участь у конкурсі на службу до Національної поліції та в разі потреби провести контрольні нормативи з фізичної підготовки.

За результатами розгляду звернення позивача, відповідачем надано відповідь від 21.11.2016 №12/С-524. Зазначено, що порядок проходження служби в поліції регулюється Законом України "Про Національну поліцію", тому норми КЗпП України не регламентують призначення, повторний прийом та звільнення працівників поліції. Вказано, що проведення конкурсу на заміщення вакантних посад здійснюється відповідно до вимог Типового порядку проведення конкурсу на службу до поліції та/або зайняття вакантної посади, в якому передбачено, що вимоги до рівня фізичної підготовки для кандидатів, які вступають на службу до поліції, затверджуються наказом МВС України від 09.02.2016 №90 "Про затвердження Положення з організації перевірки рівня фізичної підготовленості кандидатів до вступу на службу в Національну поліцію України".

Зазначена відповідь отримана позивачем 28.11.2016.

Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплено в ст.55 Конституції України.

За змістом ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", завданням суду є забезпечення кожному права на справедливий суд при здійсненні правосуддя на засадах верховенства права.

Частинами 1 та 4 ст.6 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини трактує доступ до правосуддя як одне з фундаментальних прав людини і громадянина, яке випливає зі змісту права на справедливий, незалежний безсторонній суд, утворений на підставі закону.

Зокрема, Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі " De Geouffre de la Pradelle v. France " від 16.12.1992).

Також у рішеннях у справі "Miragall Escolano v. Spain" від 13.01.2000 та у справі "Perez de Rada Cavaпilles v. Spain" від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 ст.99 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.155 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Суд погоджується, що дізнавшись про фактичну відмову у прийнятті на роботу 28.11.2016, та звернувшись до суду з даною позовною заявою 10.02.2017, ОСОБА_3 пропустив встановлений ч.3 ст.99 КАС України строк звернення до суду.

Водночас, пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

При цьому, суд враховує, що ОСОБА_3 звертався до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом про поворотне прийняття на роботу. Зазначене дозволяє встановити волевиявлення позивача щодо наміру звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та законних інтересів.

З урахування зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини, з метою недопущення надто суворого тлумачення процесуальної норми, суд зауважує, що наявні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Таким чином, у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду слід відмовити.

Щодо твердження ОСОБА_3 про наявність підстав для застосування до нього визначеного ст.42-1 КЗпП України переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, суд зазначає наступне.

Згідно ст.42-1 КЗпП України, працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених колективним договором.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналізуючи вказані норми, суд приходить до висновку, що зазначеним у ст.42 КЗпП України працівникам право на укладення трудового договору виникає у випадку, якщо власник після раніше проведеного ним скорочення чисельності або штату та звільнення працівників знову здійснює прийняття працівників на роботу.

Мова йде про переважне право працівника, що працював раніше, бути прийнятим на роботу, насамперед, перед іншими працівниками, які такого права не мають, наприклад, при проведенні конкурсу. Водночас стаття не містить обов'язку власника або уповноваженого ним органу попереджати працівників, звільнених за п.1 ст.40 КЗпП України, про те, що він знову здійснює прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Суб'єктивне право працівника на укладення трудового договору виникає за умови прийняття власником працівників аналогічної кваліфікації, тобто працівник за своєю спеціальністю і кваліфікацією повинен відповідати тим вимогам, що встановлені чинними кваліфікаційними характеристиками.

На час вирішення справи позивач звільнений з роботи, тобто трудові правовідносини позивача з роботодавцем закінчились. Зокрема, згідно наказу ГУ НП в Хмельницькій області "По особовому складу" від 15.06.2016 №127 о/с, підполковник поліції ОСОБА_3 звільнений зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв'язку із скороченням штатів).

Даний наказ позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувався та є чинним.

Відповідно до ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок прийняття, проходження служби в Національній поліції України визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про Нацональну поліцію".

Отже, норми Закону України "Про Національну поліцію" є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Зокрема, зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Згідно ч.1 ст.52 Закону України "Про Національну поліцію", з метою добору осіб, здатних професійно виконувати повноваження поліції та посадові обов'язки за відповідною вакантною посадою, у випадках, передбачених цим Законом, проводиться конкурс на службу в поліції та/або на зайняття вакантної посади (далі - конкурс).

При цьому, ч.1 ст.59 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Зі змісту зазначених норм, враховуючи особливий характер державної служби, якою є служба в поліції та вступити на яку має намір позивач, тверження останнього щодо необхідності застосування до нього норм ст.42-1 КЗпП України є хибними.

Частиною 5 ст.52 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що конкурс проводиться відповідно до Типового порядку проведення конкурсу на службу до поліції та/або зайняття вакантної посади (далі - Типовий порядок проведення конкурсу), що затверджується Міністром внутрішніх справ України.

За змістом п.3 розділу ІV Типового порядку проведення конкурсу на службу до поліції та/або зайняття вакантної посади, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.12.2015 №1631, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.01.2016 за №50/28180 (далі по тексту - Типовий порядок), другим етапом проходження конкурсу є перевірка рівня фізичної підготовки.

Пунктом 2 розділу VІІ Типового порядку визначено, що вимоги щодо рівня фізичної підготовки для кандидатів, які вступають на службу в поліції, затверджуються наказом Міністерства внутрішніх справ України відповідно до вимог законодавства.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.02.2016 №90 затверджено Положення з організації перевірки рівня фізичної підготовленості кандидатів до вступу на службу в Національну поліцію України (далі по тексту - Положення №90).

Згідно п.1 розділу І Положення №90, останнє визначає порядок проведення перевірки рівня фізичної підготовленості осіб, які є кандидатами до вступу на службу в Національну поліцію України (далі - кандидати).

Відповідно до п.4 розділу І Положення №90, фізично підготовленим до служби є кандидат, який під час тестування виконав усі передбачені вправи на оцінку не нижче ніж "задовільно".

Згідно п.5 розділу ІІ Положення №90, з метою об'єктивного вивчення рівня фізичної підготовленості кандидатів здійснюється їх розподіл на вікові групи, а саме:

перша група - чоловіки та жінки віком від 18 до 25 років включно;

друга група - чоловіки та жінки віком від 26 до 30 років включно;

третя група - чоловіки та жінки віком від 31 до 35 років включно;

четверта група - чоловіки та жінки віком понад 35 років.

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 що підтверджується паспортом НОМЕР_1. Відтак, належить до четвертої групи.

За змістом Таблиці нормативів з фізичної підготовки, яка є додатком 1 до Положення №90, граничним результатом для "задовільної" оцінки для чоловіків четвертої групи є 15,4 секунди.

Згідно протоколу №00036584 від 23.09.2016, ОСОБА_3 на етапі перевірки рівня фізичної підготовленості кандидатів, які вспутають на службу в поліцію, а саме бігу на 100 метрів отримав оцінку "незадовільно", показавши результат 16,7 секунди.

Враховуючи вимоги п.4 розділу І Положення №90, позивач не пройшов другий етап конкурсу.

Суд критично оцінює посилання позивача на необхідність застосування до нього норм Положення про організацію службової підготовки працівників Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ від 26.01.2016 №50 (далі по тексту - Положення №50).

Згідно п.1 розділу І Положення №50, останнє визначає порядок планування, проведення та обліку занять, здійснення контролю знань, умінь та навичок осіб молодшого, середнього та вищого складу Національної поліції України (далі - поліцейські).

Оскільки ОСОБА_3 не є працівником Національної поліції України, норми Положення №50 до нього не застосовуються.

Отже, відсутні підстави для зобов'язання відповідача продовжити участь позивача у конкурсі.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 ст.71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд враховує, що відповідачем доведена, а позивачем не спростована, правомірність вчинення оскаржуваних дій.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.

2. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 03 березня 2017 року

Суддя/підпис/Д.А. Божук
"Згідно з оригіналом" Суддя Д.А. Божук