Справа № 373/377/17
Суддя: Керекеза Я. І.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 373/377/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області, діючи як адміністративний суд, в складі:

головуючої - судді Керекези Я.І.,

при секретарі Ткалі І.М.,

з участю прокурора Степаненко І.С.,

перекладача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Фесенка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Переяслав-Хмельницький справу за адміністративним позовом громадянина Республіки Грузії ОСОБА_6 до Переяслав-Хмельницького районного сектору Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування рішення про примусове повернення з України, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Республіки Грузії ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до відповідача та просить визнати протиправним і скасувати рішення головного спеціаліста Переяслав-Хмельницького РС УДМС України в Київській області Білоус Т.А. від 26.01.2017 про примусове повернення з України громадянина Республіки Грузії ОСОБА_6. Посилається на те, що при прийнятті вказаного рішення відповідачем не був залучений перекладач на грузинську мову, так як позивач не достатньо володіє українською мовою, що унеможливило його надати пояснення стосовно причин свого перебування на території України, а також в оспорюваному рішенні відповідачем не відображено інформації про з`ясування даних відносно наявності або відсутності підстав щодо заборони примусового повернення, передбачених п.1.9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства. Вважає, що прийняттям вказаного необ`єктивного рішення відповідач порушив його права.

В судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_2 позов підтримали, просили його задовольнити. Крім того, позивач зазначив, що копію рішення від 26.01.2017 йому вручено не було. Його брат отримав копію рішення через декілька днів. Він підписував, де йому вказували працівники відповідача, бо боявся, що депортують. Мови майже не розумів. Його брат трішки розуміє російську мову, українську - погано. Вони хотіли запросити захисника, однак не змогли йому додзвонитися.

Представник Переяслав-Хмельницького районного сектору Управління державної міграційної служби України в Київській області Фесенко М.М. позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що підставою для прийняття рішення про примусове повернення ОСОБА_6 за межі України є передбачені пунктом 1.6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, зокрема, дії ОСОБА_6, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Наголошує на тому, що причини, за яких особу не може бути примусово повернуто або видворено співвідносяться з підставами для визнання особи біженцем і підпадають під регулювання ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідно до вказаного закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом 5 робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач, прибувщи на територію України 19.11.2015, жодного разу не покидав територію України, що є порушенням Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якого загальний строк перебування на території України іноземців не повинен перевищувати 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду, та із заявою про надання йому вищевказаного статусу не звертався. На думку представника відповідача те, що позивач на достатньому рівні володіє українською мовою, підтверджується його особистим підписом в протоколі про адміністративне правопорушення відносно нього та відсутністю на той момент клопотання від ОСОБА_6 про залучення перекладача.

Проаналізувавши доводи позивача, представника позивача ОСОБА_2 та заперечення представника відповідача, дуку прокурора, який вважає, що позов підлягає задоволенню, так як було порушено право позивача на захист, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до обставин справи позивач, як громадянин Республіки Грузія, прибув на територію України з короткостроковою візою 19.11.2015 через КПП «Бориспіль», про що мається відмітка в його паспорті.

Згідно з п.12 Правил оформлення віз для в'їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затверджених Постановою КМ України №567 від 01.06.2011 загальний строк перебування на території України іноземців та осіб без громадянства на підставі транзитної або короткострокової візи не повинен перевищувати 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду.

Як з`ясовано в судовому засіданні ОСОБА_6 повинен був покинути територію України, однак жодного разу не покидав територію України, що є порушенням чинного законодавства України, а саме Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року N 3773-VI.

Відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою КМ України №150 від 15.02.2012, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в'їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Згідно з п.5 зазначеного Порядку строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС.

Позивач жодного разу в установленому законом порядку не звертався до Управління ДМС України в Київській області щодо продовження терміну перебування на території України.

Також суд визнає правомірними доводи представника відповідача про те, що позивачем було порушено законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що у відповідності до п.1.6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом МВС України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 є однією з підстав для прийняття рішення про примусове повернення за межі України.

Так, позивач посилається в позовній заяві на те, що відповідачем не прийнято до уваги наявність або відсутність підстав щодо заборони примусового повернення з України, зокрема обставин, передбачених ч.1 ст.31 ЗУ Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що на думку позивача є порушенням п.1.9 вищевказаної Інструкції.

Як вбачається з п.1.9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, відповідно до статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" забороняється примусово повертати і видворяти іноземців до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Проте, зазначені обставини, за яких особу не може бути примусово повернуто або видворено, співвідносяться з підставами для визнання особи біженцем і підпадають під регулювання ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011. Відповідно до п.1.ст.1 вказаного закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Згідно з п.13 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як слідує з пояснень сторін, ОСОБА_6 до Управління ДМС України в Київській області з заявою щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту не звертався, хоча мав на це можливість. Крім того, на даний момент у суду немає підтверджуючих даних про те, що в разі повернення його на батьківщину його життю загрожує будь-яка суттєва небезпека. Як пояснив сам позивач, на Україну він приїхав до рідного брата, який проживає в м.Березань Переяслав-Хмельницького району разом з дружиною та займається підприємницькою діяльністю. В Грузію йому немає куди повертатися, так як немає там ні домівки, ні родичів.

Відповідно до п.2.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис та обліковується посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у Журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Свідок ОСОБА_10 (брат позивача)показав суду, що 26.01.2017 приїхав за телефонним повідомленням брата до Переяслав-Хмельницького ВП. В цей час вже складалися протоколи про адміністративні правопорушення відносно брата. Брат майже взагалі не розуміє ні української, ні російської мови. Він особисто російську мову знає на побутовому рівні, українську - погано. Хотіли запросити захисника, однак він не брав телефону. Брат підписав все, що казали, бо боявся, що відразу заберуть у Бровари, де знаходяться іноземці перед депортацією. Копію оскаржуваного рішення їм вручено не було. Він особисто забрав його майже через тиждень. Крім того, заначив, що його брат (позивач) під час бойових дій в Грузії отримав травму ноги і на Україні проходить лікування.

Свідок ОСОБА_9 показав суду, що знає позивача і його брата, допомагає їм матеріально, зокрема, і на лікування ОСОБА_6.

В судовому засіданні встановлено, що при складанні протоколів від 26.01.2017 про адміністративне правопорушення, постанов про накладення адміністративного стягнення, про адміністративне затримання відносно ОСОБА_6 та при прийнятті оскаржуваного рішення останньому не було забезпечено належного права на захист, а саме: не запропоновано в установленому законом порядку послуг перекладача, внаслідок чого він не зміг прочитати протоколи та рішення, а їх зміст йому не оголошували. Українську мову позивач не знає та майже не розуміє. Підписував, все, що давали, бо злякався, що депортують з України, як наголосили йому в поліції. Брат позивача, який пізніше прибув до поліції, не є законним представником ОСОБА_6, не є перекладачем, а тому, твердження представника відповідача про те, що позивачу було все зрозуміло, бо йому перекладав брат, який розумів все, що відбувається, суд не може взяти до уваги. Крім того, даних про те, що позивачу у встановлених законом порядку та строки було вручено копію оскаржуваного рішення, також немає.

Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці мають ті самі права і свободи та виконують ті самі обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Суд при розгляді даної справи враховує вимоги частини першої статті 5 КАС України щодо здійснення адміністративного судочинства відповідно до Конституції України, КАС України, міжнародних договорів України та принципів адміністративного судочинства, зокрема принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави.

Зважаючи на положення частини другої статті 8 КАС України, зазначений принцип застосовується з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод «Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції». Оскільки іноземці в Україні перебувають на території України, то вони знаходяться під юрисдикцією України і на них розповсюджується дія Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено факт порушення відповідачем при складанні оскаржуваного рішення процедури його винесення, а саме: не залучено перекладача та законного представника у відповідності до Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, що дає підстави вважати про порушення права позивача на захист.

За таких обставин суд вважає, що дана обставина є підставою для скасування оскаржуваного рішення, а отже, позов підлягає задоволенню.

На підставі Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Конституції України, Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" №3723-ХІІ від 22.09.2011, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011, Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом МВС України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150, Правил оформлення віз для в'їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затверджених Постановою КМ України №567 від 01.06.2011, керуючись ст.ст.8, 9, 10, 11, 71, 159-163, 183-7 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_6 до Переяслав-Хмельницького районного сектору Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування рішення про примусове повернення з України - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Переяслав-Хмельницького РС УДМС України в Київській області Білоус Т.А. від 26.01.2017 про примусове повернення з України громадянина Республіки Грузії ОСОБА_6.

Складання постанови в повному обсязі відкласти до 04 березня 2017 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Складання постанови в повному обсязі вчинено 03 березня 2017 року.

Суддя: Я.І.Керекеза