Справа № 22-а/0690/3081/11
Суддя: Товянська О. В.
Дата ухвалення: 2011-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Житомирської області
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2011 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Товянської О.В.

суддів : Микитюк О.Ю., Гансецької І.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Коростень на постанову Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 червня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради, Управління Пенсійного фонду України в м. Коростень Житомирської області, Державного казначейства України про визнання дій неправомірними та стягнення невиплачених коштів, передбачених Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2009р. позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Просив визнати неправомірними дії відповідачів у неправильному нарахуванні виплат та стягнути недоплачені кошти, передбачені ст.ст.37,39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 01.03.2008р. по 28.02.2009р.

Постановою Коростенського міськрайонного суду від 04 червня 2009р. позов задоволено частково. Стягнуто на користь позивача з Управління Пенсійного фонду України в м. Коростень за ст.39 Закону підвищення до пенсії за період з 01.03.2008р. по 28.02.2009р. у розмірі 8556грн. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради на користь позивача за ст.37 Закону грошову допомогу за період з 01.03.2008р. по 28.02.2009р. у розмірі 1711грн. Дії щодо відмови у виплаті цих коштів визнані неправомірними. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в м. Коростень просить скасувати постанову і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові, посилаючись на те, що державним бюджетом не передбачено виплату таких коштів.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач є непрацюючим пенсіонером, має статус потерпілого від аварії на ЧАЕС 3-Ї категорії, постійно проживає на території зони гарантованого добровільного відселення.

Ч.1 ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в чинній на час існування спірних правовідносин редакції встановлено, що громадянам, які проживають на території зони гарантованого добровільного відселення виплачується щомісячна грошова допомога у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва в розмірі визначеному Законом.

Ст.39 Закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в чинній на час існування спірних правовідносин редакції передбачено, що непрацюючим пенсіонерам, які проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, мають виплачуватися відповідні доплати у розмірах, визначених ст.39 Закону.

Судом було враховано, що положення п.4 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою КМ України від 20.09.2005 року № 936 відносно вказаних виплат, передбачених Законом (796-12), стосуються виплат особам, із числа непрацюючих пенсіонерів.

Позивач є непрацюючим пенсіонером, тому відповідачі повинні відповідати по вимогах, що стосуються вказаних доплат.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав неправомірними дії відповідачів по застосуванню Постанови КМ України № 836 в частині визначення позивачу розміру виплат відповідно до вимог ст.37,39 Закону №796-ХІІ.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру виплат застосуванню підлягають саме ст.ст.37,39 Закону №796-ХІІ, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996р. №836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Ст.17 Закону від 23.02.2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. (далі Конвенцію) та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. В рішеннях у справах Кечко проти України, 2005 рік Broniowski v. Poland, 1996 рік Azinas v Cyprus, 2002 Європейський Суд з прав людини прийшов до висновку, що поняття власності, яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. До „майнових прав і „власності може бути прирівняно право заявника на матеріальний інтерес, зокрема щодо отримання пенсії чи надбавки до заробітної плати.

В рішенні у справі Кечко проти України, 2005 рік суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Суд не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (рішення у справі Бурдов проти Росії, 2000 рік).

Проте, задовольняючи вимогу про стягнення коштів за період з 01.03.2008р. по 28.02.2009р., суд першої інстанції помилився у визначенні способу захисту порушеного права. Оскільки вказані грошові суми не були нараховані позивачу, а суд не наділений компетенцію виконувати функцію органу, який уповноважений нараховувати кошти, позов в цій частині слід задовольнити частково, зобовязавши відповідача нарахувати кошти та забезпечити їх виплату.

Керуючись ст.ст.195,197,198,199,205-207,212 КАС України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Коростень Житомирської області задовольнити частково.

Скасувати постанову Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 червня 2009 року в частині стягнутої суми за ст.37 Закону за період із 01.03.2008р. по 28.02.2009р. і ухвалити в цій частині нову постанову. Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради Житомирської області нарахувати ОСОБА_1 кошти, передбачені ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за 01.03.2008р. по 28.02.2009р. та забезпечити їх виплату.

Скасувати постанову Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 червня 2009 року в частині стягнутої суми за ст.39 Закону за період із 01.03.2008р. по 28.02.2009р. і ухвалити в цій частині нову постанову. Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Коростень Житомирської області нарахувати ОСОБА_1 кошти, передбачені ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 01.03.2008р. по 28.02.2009р. та забезпечити їх виплату.

В решті постанову залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : Судді :