Справа № 373/249/17
Суддя: Свояк Д. В.
Дата ухвалення: 2017-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 373/249/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2017 року м. Переяслав-Хмельницький

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

під головуванням судді Свояка Д.В.,

при секретарі Литвишко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати пункт 3 рішення Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області № 130-11-VІІ від 25.11.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначеним пунктом рішення висловлено йому недовіру як першому заступнику голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації. Разом, з тим, зазначене рішення (у частині пункту 3) прийнято відповідачем у порушення приписів ч.2 ст.19 Конституції України, оскільки Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не наділяє відповідача повноваженнями на висловлення недовіри першому заступнику голови районної державної адміністрації. Іншими законодавчими актами також не передбачені такі повноваження відповідача.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, додатково зазначили, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем за результатом заслуховування звіту позивача як першого заступника голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації, а не виконуючого обов'язки голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову зважаючи на те, що позивач на час прийняття оскаржуваного рішення виконував обов'язки голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації у зв'язку з перебуванням останнього у відпустці. Крім того, під час голосування при прийнятті оскаржуваного рішення були прийняті пропозиції депутатів районної ради та оскаржуваним рішенням для позивача не наступило ніяких правових наслідків (накладення дисциплінарних стягнень, звільнення тощо).

Оцінюючи досліджені судом докази у контексті позовних вимог та заперечень проти них, а також пояснень сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Так, у пункті 3 рішення Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області № 130-11-VІІ від 25.11.2016 «Про виконання рішення Переяслав-Хмельницької районної ради № 127-10-VII від 04.11.2016 року «Про внесення змін до рішення Переяслав-Хмельницької районної ради VII скликання від 15.01.2016 № 31-6-VII «Про районний бюджет Переяслав-Хмельницького району на 2016 рік (у новій редакції)» (із наступними змінами» та додатків до нього»», вирішено висловити недовіру першому заступнику голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації ОСОБА_1

Відповідно до розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 01.11.2016 № 300-к позивача призначено на посаду першого заступника голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації з 02.11.2016.

24.11.2016 листом заступника голови Переяслав-Хмельницької районної ради № 144 адресованим в.о. голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації ОСОБА_1 повідомлено про проведення 25.11.2016 о 13-00 позачергової сесії районної ради, до порядку денного якого внесено питання - «про хід виконання рішення Переяслав-Хмельницької районної ради № 127-10-VII від 04.11.2016 року «Про внесення змін до рішення Переяслав-Хмельницької районної ради VII скликання від 15.01.2016 № 31-6-VII «Про районний бюджет Переяслав-Хмельницького району на 2016 рік (у новій редакції)» (із наступними змінами» та додатків до нього»» (доповідач - перший заступник голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації ОСОБА_1).

Відповідно до протоколу одинадцятої позачергової сесії Переяслав-Хмельницької районної ради VII скликання від 25.11.2016 питання виконання рішення Переяслав-Хмельницької районної ради № 127-10-VII від 04.11.2016 доповідав перший заступник голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації ОСОБА_1

Згідно зі статтею 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частинами 1, 2 статті 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд не досліджує зміст вищевказаної доповіді позивача, а також її обговорення депутатами Переяслав-Хмельницької районної ради, оскільки при визначенні фактів, які необхідно встановити для вирішення спору, сторонами не зазначалось про ці питання й вони не відносяться до предмету позову.

Стаття 8 Конституції України закріплює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Частина 2 ст. 19 Основного Закону України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

В абзаці 2 пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 у справі № 7-рп/2009 (щодо тлумачення ч.2 ст. 19 Конституції України) вказано, що органи місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України.

Абзац 3 цього ж пункту передбачає, що гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

У справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив (п.71), що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», яким передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, суд враховує вищевказані висновки Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання органами державної влади принципу «належного урядування».

Стаття 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції.

Пунктом 28 ч. 1 ст.43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено виключне право на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішення питання заслуховування звітів голів місцевих державних адміністрацій, їх заступників, керівників структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій про виконання програм соціально-економічного та культурного розвитку, бюджету, рішень ради із зазначених питань, а також про здійснення місцевими державними адміністраціями делегованих їм радою повноважень.

Пункт 29 цієї ж частини передбачає право районної, обласної ради вирішення питання прийняття рішення про недовіру голові відповідної місцевої державної адміністрації.

Аналіз змісту Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави для висновку, що у ньому містяться положення лише щодо повноважень районної ради на висловлення недовіри голові відповідної місцевої державної адміністрації. Такі повноваження щодо першого заступника голови відповідної місцевої державної адміністрації, або особи, яка виконує його обов'язки, законом не передбачені.

Оцінюючи посилання представника відповідача на те, що під час голосування при прийнятті оскаржуваного рішення були прийняті пропозиції депутатів районної ради, суд у контексті вищенаведеного також враховує приписи ч. 11 ст. 49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою передбачено, що повноваження депутатів, порядок організації і гарантії депутатської діяльності визначаються Конституцією України, цим Законом, законом про статус депутата , іншими законами.

Отже, приписи вищевказаних нормативно-правових актів у повній мірі розповсюджуються на депутатів районних рад.

Щодо твердження представника відповідача, що оскаржуваним рішенням для позивача не наступило ніяких правових наслідків (накладення дисциплінарних стягнень, звільнення тощо) суд керується вищевказаним висновком Європейського суду з прав людини зазначив у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04), а також зазначає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (стаття 144 Конституції України).

Таким чином, сам факт обов'язковості оскаржуваного рішення для широкого кола осіб створює передумови для порушення прав особи, якої таке рішення стосується, особливо, якщо таким рішенням ставиться під сумнів довіра до неї як посадовця - публічної особи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 9, 10, 11, 69, 71, 94, 159 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Позов ОСОБА_1 до Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 (три) рішення Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області № 130-11-VІІ від 25.11.2016 «Про виконання рішення Переяслав-Хмельницької районної ради № 127-10-VII від 04.11.2016 року «Про внесення змін до рішення Переяслав-Хмельницької районної ради VII скликання від 15.01.2016 № 31-6-VII «Про районний бюджет Переяслав-Хмельницького району на 2016 рік (у новій редакції)» (із наступними змінами» та додатків до нього»».

Стягнути з Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 640 (шістсот сорок) грн.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Д.В.Свояк