Справа № 809/867/16
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року Справа № 876/10287/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Макарика В.Я.

суддів - Большакової О.О., Глушка І.В.

за участю секретаря судового засідання - Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Державної фіскальної служби України та ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року у адміністративній справі №809/867/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

21 липня 2016 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Державної фіскальної служби України в якому просив поновити на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області, застосувавши принцип правонаступництва відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9. Стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06.02.2012 року по день поновлення на роботі з розрахунку розміру середньої заробітної плати за один робочий день у розмірі 352,91 грн. Постанову в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць допустити до негайного виконання та видати виконавчий лист. Зобов'язати відповідача визнати недійсним запис у трудовій книжці щодо звільнення позивача, у зв'язку із скасуванням наказу Державної податкової адміністрації України від 06.02.2012р. за № 6-о, з видачею дублікату трудової книжки без такого запису.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області з 07 лютого 2012 року.

Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 88 580 (вісімдесят вісім тисяч п'ятсот вісімдесят) грн. 41 коп. за час вимушеного прогулу за один рік.

Постанову суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 7 381 (сім тисяч триста вісімдесят одну) грн. 70 коп. звернуто до негайного виконання.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач та відповідач оскаржили його в апеляційному порядку. Апелянти вважають, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права. ОСОБА_1 просить змінити постанову суду першої інстанції в частині не задоволених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 07.02.2012 року по день поновлення на роботі. В іншій частині постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.11.2016 року залишити без змін. Позивач свої вимоги мотивує тим, що згідно ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 24 Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України: «У разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу». Середній заробіток згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Апелянт зазначає, що позиція суду першої інстанції не узгоджується з позицією, яка викладена у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013: «В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної тати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких витрат».

Таким чином, в даному спірному випадку звернення позивача до суду з вимогою про поновлення на роботі, як спосіб захисту, не повинен впливати на виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, та обмежуватись строком.

До того ж, факт поновлення на роботі прямо пов'язаний із фактом проведення виплати заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, який прямо пов'язаний із фактом стягнення заборгованості по заробітній платі, на який строк давності не поширюється.

Державна фіскальна служба України просить скасувати постанову суду першої інстанції (в частині задоволення позовних вимог) та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. Апелянт свої вимоги мотивує тим, що відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до ч. 3 статті 99 даного Кодексу для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Апелянт зазначає, що позивача звільнено з роботи на підставі наказу Державної податкової адміністрації від 06.02.2012 за № 6-0. У лютому 2013р. ОСОБА_1 подано позов до Окружного адміністративного суду м. Києва про скасування зазначеного наказу

Зазначене у позовній заяві порушення права особи, яка звернулася до суду, мало місце у лютому 2012 року, а подання позову у лютому 2013р. свідчить про те, що позивачу вже на той момент було відомо про таке.

Також апелянт вказує на те, що позивач в своїй позовній заяві не вказав поважних причин пропущення строку звернення до суду, а твердження, що розгляд заяви про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини позивача не заслуговує на увагу, оскільки позивач від лютого 2013 року( 19.02.2013р. ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ДФСУ про скасування наказу від 06.02.2012 за № 6-0) мав можливість заявити відповідний позов.

Статтею 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ДПА України від 06.02.2012 року за №6-о ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу внутрішньої безпеки при ДПА в Івано-Франківській області управління внутрішньої безпеки ДПА України.

З наявної в матеріалах справи копії рішення Київського апеляційного адміністративного суду №826/1993/13-а від 05.07.2016 по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити дії видно, що вищезазначений наказ визнано протиправним та скасовано (а.с.35-38). Вищевказана постанова набрала законної сили 05.07.2016 року.

В судовому засіданні судом першої інстанції встановлено, що підставою для звільнення позивача був обвинувальний висновок по кримінальній справі №320845 по обвинуваченню ОСОБА_1 за статтею 368 частиною 2 КК України. При цьому вищевказана кримінальна справа на даний час знаходиться на стадії судового розгляду в суді першої інстанції, по суті не вирішена.

Дані обставини відповідно до ч.3 ст. 72 КАС України не підлягають доказуванню як такі, що визнаються сторонами, і в суду не виникає сумнівів щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відносини щодо звільнення з публічної служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством, що визначає сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень, порядок проходження служби в органах внутрішніх справ є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29.07.1991 року.

Також до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд апеляційної інстанції врахувавши вище викладене, погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки наказ про звільнення позивача судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано, то згідно ч.1 ст. 72 КАС України обставина щодо безпідставного звільнення позивача з публічної служби доказуванню не підлягає, а відтак позов в частині поновлення на службі підлягає до задоволення.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що твердження представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду не береться до уваги, так як дане питання вирішене ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2016 року.

Згідно ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Здійснивши системний аналіз вищевказаної норми суд вважає, що чинним законодавством визначено пряму залежність періоду, за який буде виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, від вини особи, яка звернулася із таким позовом, в несвоєчасному вирішенні публічно-правового спору.

Судом першої інстанції встановлено, що з адміністративним позовом про скасування наказу ДПА України від 06.02.2012 року за №6-о «Про звільнення ОСОБА_1» позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду у лютому 2013 року. Водночас в даному адміністративному позові позовну вимогу про поновлення на роботі заявлено не було.

Згідно ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд. Таким чином позовна вимога про поновлення на роботі була заявлена несвоєчасно саме з вини позивача, що призвело до безпідставного збільшення термінів розгляду заяви про поновлення на роботі.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що оскільки позовна заява розглядається більше одного року з вини позивача, то позивачу слід виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу не більш як за один рік.

Згідно Постанови КМУ «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» за N 100 від 08.02.1995 року даний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.

Відповідно до вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно вказаного Порядку працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

В усіх інших випадках збереження заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна робота.

З довідки про доходи ОСОБА_1 загальна суму доходу позивача за серпень-вересень 2010 року становила 15 175,25 грн. (а.с. 79,80).

Середньоденне грошове забезпечення позивача за 1 день становило 352,91 грн. (15 175,25 грн. : 43 дн. = 352,91 грн.). Оскільки вимушений прогул позивача, за період якого підлягають до стягнення кошти з огляду на положення ст. 235 КЗпП України та наявності вини позивача в тривалому розгляді справи, складає 1 рік (251 робочий день), то на його користь слід стягнути 88 580,41 грн. (251 дн. х 352,91 грн. = 88 580,41 грн.) заробітної плати за час вимушеного прогулу з них 7 381,70 грн. заробітної плати за один місяць.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив частково позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Державної фіскальної служби України та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року у адміністративній справі №809/867/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В.Я. Макарик

Судді: О.О. Большакова

І.В. Глушко

Повний текст ухвали складений 02 березня 2017 року.