Справа № 761/22361/14-а
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Бужак Н.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Троян Н.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 01 вересня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві Котлярова Андрія Миколайовича про скасування постанови,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві Котлярова Андрія Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ст.155 ч 1 КпАП України та про закриття провадження в справі про адміністартивне правопорушення відносно позивача.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, особа, яка не брала участі у розгляді справи, проте вважає, що оскаржуваним рішенням порушуються його права, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, про задоволення позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явилися в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Підставами для скасування постанови суду першої інстанції апелянт вважає не залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2, тоді як його та інтереси зазначеним рішенням чіпаються, а також порушення позивачем строків на звернення до судлу з адміністративним позовом.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне перевірити у справі всі доводи та докази з метою встановлення обставин у справі.

Судом встановлено, що 16.07.2014 року заступником начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві Котляровим Андрієм Миколайовичем винесено постанову №000105 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.155 КпАП України та накладення штрафу в розмірі 170 грн. на ОСОБА_3, оскільки останній, займаючи посаду директора департаменту фінансів і адміністрації ТОВ «Саміт Моторз Україна» порушив п.30 Порядку гарантійного ремонту ( обслуговування) або гарантійної заміни дорожніх транспортних засобів.

Згідно частини 1 статті 155 КпАП України порушення правил торгівлі, виконання робіт і надання послуг працівниками торгівлі, громадського харчування та сфери послуг, громадянами, які займаються підприємницькою діяльністю, - тягне за собою накладення штрафу від одного до десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

03 липня 2014 року головним спеціалістом ОСОБА_6 складено протокол про адміністративне правопорушення відносно директора Департаменту фінансів і адміністрації ТОВ «Саміт Моторз Україна», так як останній порушив вимоги п.30 Порядку гарантійного ремонту і обслуговування або гарантійної заміни дорожніх транспортних засобів, затверлдденого наказом Міністерства промислової політики України 29.12.2004 року № 721, а саме відсутні підтверджуючі документи, які засвідчують організацію проведення експертизи ТОВ «Саміт Моторз Україна», про що зазначено в акті перевірки від 03.07.2014 року №000153.

16 липня 2014 року заступником начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві Котляровим А.М. прийнято постанову по справі про адміністративне правопорушення №000105 відповідно до якої на ОСОБА_3 накладено штраф у розмірі 170 грн за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.155 КпАП України, а саме за те, що він допустив порушення вимог п.30 Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни дорожніх транспортних засобів., затвердженого наказом Міністерства промислової політики України від 29.12.2004 ркоу № 721.

За змістом акта перевірки від 03 липня 2014 ркоу №000153, складеного головним спеціалістом Інспекції ОСОБА_6 та ОСОБА_7, встановлено, що на письмове звернення гр. ОСОБА_2 від 06.01.2014 року до ТОВ «Саміт Моторз Україна» щодо направлення ДТЗ марки «Тойота Ленд Крузер 150», на експертизу до випробувальних центів та лабораторій, що акредитовані згідно з законодавством України, відсутні будь-які підтверджуючі документи, які засвідчують організацію проведення експертизи товариством, що свідчить про порушення п. 30 Порядку гарантійного ремонту і обслуговування або гарантійної заміни дорожніх транспортних засобів, затверлдденого наказом Міністерства промислової політики України 29.12.2004 року № 721 та п.2.4 п.17 Закону України «Про захист прав споживачів».

У запереченнях до вищевказаного акта ОСОБА_3 зазначив, що експертиза на вимогу споживача відповідно до Порядку є обов'язковою у випадку, коли недолік підтверджено, але причини виникнення недоліку є спірними, тоді як зазначеним Порядком не встановленого обов'язковості призначення експертизи у випадку спору з підстав встановлення факту наявності самого недоліку. Також позивач у запереченнях зазначив, що матеріали попередньої перевірки свідчать про те. що спору щодо причин виникнення недоліків не має, а отже відсутній склад правопорушення.

Відповідно до п.30 Порядку гарантійного ремонту і обслуговування або гарантійної заміни дорожніх транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства промислової політики України 29.12.2004 року № 721, якщо Споживач і Виконавець (Продавець, Виробник) не дійшли згоди щодо причин виникнення недоліків у ДТЗ, Споживач має право вимагати направлення ДТЗ на експертизу до випробувальних центрів та лабораторій, що акредитовані згідно із законодавством України.

Експертиза проводиться за рахунок Продавця або Виробника. Якщо в результаті експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передавання ДТЗ Споживачу внаслідок порушення Споживачем правил та норм, визначених в експлуатаційній документації на ДТЗ, та/або вимог цього Порядку, умов зберігання чи транспортування, або внаслідок дій третіх осіб, вимоги Споживача не підлягають задоволенню, а Споживач зобов'язаний відшкодувати Продавцеві (Виробникові) витрати на виконання експертизи. Як Споживач, так і Продавець (Виробник) мають право оскаржувати висновки експертизи в судовому порядку.

Отже пункт 30 Порядку визначає право Споживача вимагати направлення ДТЗ на експертизу до випробувальних центів та лабораторій, що акредитовані згідно із законодавством України, якщо Споживач і Виконавець (Продавець, Виробник) не дійшли згоди щодо причин виникнення недоліків у ДТЗ

Із долучених до матеріалів справи документів, зокрема листа за підписом Директора Департаменту ОСОБА_3 (а.с.28) вбачається, що громадянин ОСОБА_2 запрошувався на зустріч з керівництвом компанії ТОВ «Саміт Моторз Україна» для узгодження та підписання Угоди про організацію експертизи на 25 квітня 2014 року. Проект угоди також було долучено до справи. Також до справи була долучена інша переписка товариства з ОСОБА_2 щодо проведення експертизи.

19 червня 2014 року ТОВ «Саміт Моторз Україна» зверталося до Київського НДІ судових експертиз із листом щодо проведення експертизи у якому було поставлено питання на вирішення експертів по автомобілю Тойота Ленд Крузер Прадо. (а.с.14)

Частиною 4 ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що у разі коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець зобов'язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції.

Із матеріалів справи не вбачається наявність письмової згоди власника автомобіля - споживача організувати проведення експертизи автомобіля.

Водночас, зазначена норма Закону, а саме ст. 17 не була зазначена ні у протоколі ні у постанові по справі про адміністративне правопорушення, зокрема не було вказано, що ОСОБА_3 порушив у тому числі і дану норму Закону . Крім того, питання втрати якості автомобіля, як те визначено у ч.4 ст.17 Закону, взагалі перевіряючим органом у протоколі та постанові не ставилось.

Відповідно до договору про призначення уповноваженого дилера продукції (а.с.146), укладеного між «Тойота-Україна» та ТОВ «Саміт Моторз Україна», товариство є уповноваженим дилером, тобто уповноваженою дистрибютером особою на продаж продукції та провадження сервісного (гарантійного) обслуговування.

Дилер повинен вести уповноважену роздрібну торгівлю за свій рахунок, на власний розсуд та від свого імені і не має права діяти як представник чи агент Дистрибютера.

Сервісне обслуговування означає ремонт та технічне обслуговування, яке здійснюється щодо продукції, а також всю іншу, пов'язану з цим продукцію.

У розумінні даного документу, товариство є виконавцем, а не виробником.

Стаття 30 вищезазначеного Порядку не передбачає обов'язку виконавця проводити експертизу. Крім того, саме продавець і виробник, а не виконавець наділені правом оскаржувати результаи експертизи, що повністю узгоджується з вимогами ч.4 ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, колегія суддів звертає увагу, що у протоколі про адміністративне правопорушення та у постанові по справі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_3 допустив порушення п.30 Порядку, проте зазначений пункт не встановлює обов'язку Виконавця проводити експертизу, проте надає право Споживачу вимагати проведення експертизи, однак за умови відсутності згоди щодо причин виникнення недоліків у ДТЗ.

Як вбачається із оскаржуваної постанови, ОСОБА_3 притягнуто до адміністаративної відповідальності за те, що він допустив порушення п.30 Порядку. У протоколі про адміністративне правопорушення особа, що його склала, зазначила, що порушення п. 30 Порядку полягає у відсутності підтверджуючих документів, які засвідчують організацію проведення експертизи ТОВ «Саміт Моторз Україна». Тобто, у протоколі та постанові мають місце розбіжності щодо суті адміністративного правопорушення.

Колегія суддів вважає, що позивач не є особою, яка може нести адміністративну відповідальність за ч. 1 ст. 155 КУпАП.

Як встановлено судом, позивач займає посаду директора департаменту фінансів, адміністрації тав внутрішнього контролю.

Повноваження директора департаменту визначено посадовою інструкцією, затвердженою 21.06.2012 року (а.с.159).

Так, даною інструкцією визначені найважливіші функції директора департаменту, у т.ч. вирішення питань поточної діяльності підприємства, контроль за підготовкою і своєчасним наданням матеріалів до зборів дирекції, організація та спрямовування звітності, податкового управліня та управління грошовими коштами, організація та моніторинг підготовки бізнес планів, тощо.

Водночас, даною інструкцією на позивача не покладено обов'язків приймати рішення, пов'язані з проведенням гарантійних ремонтів автомобілів та вирішення питання призначення експертизи.

Та обставина, що керівником в усній формі було доручено позивачу розібратися з питанням ОСОБА_2, не може свідчити про віднесення до компетенції саме позивача прийняття рішення щодо призначення експертизи.

Судова колегія враховує доводи позивача про те. що у товаристві працює головний інженер, до компетенції якого відносяться всі технічні питання.

Отже, колегія суддів вважає, що посадовою особою Інспекції, яка прийняла постанову по справі про адміністративне правопорушення, не було досліджено всіх обставин по справі, не встановлено особу, яка відповідає за вирішення спірного питання та у порушення вимог закону прийнято пстанову про накладення на ОСОБА_3 штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 155 КУпАП.

Посилання представника апелянта на ту обставину, що ОСОБА_3 входить до Дирекції товариства, а тому повинен нести відповідальність за не проведення експертизи за зверненням ОСОБА_2, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки до компетенції позивача входять питання, пов'язані з фінансовою діяльністю товариства, підбором кадрів, навчанням персоналу.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що в діях ОСОБА_3 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 155 ч 1 КпАП України, а тому постанова Інспекції від 16 липня 2014 року є протиправною і підлягає скасуванню.

Щодо задоволених позовних вимог про в частині закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КпАП України, то колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення від 16 липня 2014 року №000105 прийнята відповідно до норм Кодексу України про адміністративні правопорушення .

Стаття 247 КпАП України визначає обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення, зокрема, згідно з п.1 ч.1 даної норми Закону провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення;

Отже, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення може мати місце лише в рамках Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно статті 1 КАС України Кодекс адміністративного судочинства України визначає юрисдикцію, повноваження адміністративних судів щодо розгляду адміністративних спорів, порядок звернення до адміністративних судів та порядок здійснення адміністративного судочинства.

Таким чином, закриття провадження у адміністративній справі може мати місце лише з підстав, визначених КАС України, зокрема ст. 157 цього Кодексу.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги про закриття провадження у справі не підлягають задоволенню, оскільки повноваженням щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності, закриття провадження у такій адміністративній справі, наділений виключно державний орган, а суд в адміністративному судочинстві лише перевіряє законність і обгрунтованість спірного рішення, а не приймає рішення замість нього, що повністю узгоджується з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року.

Крім того, колегія суддів вважає, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, апелянт, як на підставу для скасування постанови суду, послався на ту обставину, що суд не залучив до розгляду справи його - ОСОБА_2, в якості третьої особи, оскільки саме за його скаргою Інспекція з питань захисту прав споживачів проводила перевірку, склала протокол про адміністративне правопорушення та винесла постанову відносно ОСОБА_3

Проте, дана обставина не може бути підставою для скасування судового рішення.

Згідно статті 53 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу у будь-який час до закінчення судового розгляду, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси.

Тобто, вступ особи у справу в якості третьої особи є правом цієї особи, а не обов'язком.

Як зазначено у статті 185 КАС України, сторони або інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову суду першої інстанції.

Отже, право апелянта на оскарження судового рішення з приводу вирішеного питання, яке,як він вважає, порушує його права та інтереси, передбачено законом.

Не залучення його до участі у розгляді справи як третю особу, не може бути підставою для скасування по суті правильного рішення.

Не може судова колегія вважати підставою для скасування постанови суду і доводи апелянта щодо пропуску позивачем строків на звернення до суду з адміністративним позовом.

З даним позовом позивач звернувся до суду 18 липня 2014 року, про що свідчать дата на позовній заяві та відмітки штемпелів на конверті про відправлення поштової кореспонденції. Постанова по справі про адміністративне правопорушення прийнята 16 липня 2014 року та отримана ОСОБА_3 цього ж дня.

Відповідно до ст. 289 КпАП України скарга на постанову по скарзі на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Таким чином, позивач не пропустив строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Інших доводів, які б свідчили про неправильність чи незаконність судового рішення, апелянт в апеляційній скарзі не навів.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Шевченківського районного суду м. Києва підлягає скасуванню в частині закриття провадження у справі з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

У решті постанову суду слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 198, 202 КАС України, суд апеляційної інстанції має право за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року в частині закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

У решті постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подано касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України у порядку та в строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Повний текст виготовлено: 01 березня 2017 року.

Головуючий суддя Бужак Н.П.

Судді: Троян Н.М.

Костюк Л.О.