Справа № 683/1906/14-а
Суддя: Горбатюк С.А.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" лютого 2017 р. м. Київ К/800/31724/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого, суддіГорбатюка С.А.
СуддівКалашнікової О.В.
Мороз Л.Л.
провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи за позовом Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради (далі - УПСЗН ВК Старокостянтинівської міської ради) до ОСОБА_4 про стягнення надмірно виплачених коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2014 року

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року УПСЗН ВК Старокостянтинівської міської ради у Старокостянтинівському районному суді Хмельницької області пред'явило позов до ОСОБА_4 про стягнення надмірно виплачених коштів.

Просило стягнути з ОСОБА_4 надміру виплачену соціальну допомогу в розмірі 64 413,88 грн.

Постановою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2014 року постанову Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2014 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь УПСЗН ВК Старокостянтинівської міської ради надміру виплачену соціальну допомогу в розмірі 64413,88 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 подала касаційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі встановлено, що УПСЗН ВК Старокостянтинівської міської ради рішеннями про призначення соціальної державної допомоги від 10 вересня 2012 року, 01 березня і 21 серпня 2013 року, 24 лютого 2014 року ОСОБА_4 призначено соціальну допомогу на період з 01 серпня 2012 року по 31 січня 2013 року, з 01 лютого по 31 липня 2013 року, з 01 серпня 2013 року по 31 січня 2014 року, з 01 лютого по 31 травня 2014 року.

Згідно з відомостями, наведеними в акті перевірки достовірності інформації про доходи на підприємстві, установі, організації від 19 травня 2014 року,

ОСОБА_4 не вказала, що станом на 14 грудня 2011 року її чоловіку ОСОБА_5. належали два автомобілі ВАЗ-211121 та ЗАЗ-Forzza.

Суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справу по суті позовних вимог, виходили із того, що даний спір є публічно-правовим й підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів вважає, що такий правовий висновок судів не відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування.

Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків "превентивного" судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Оскільки у справі, що розглядається, спір виник щодо правомірності набуття ОСОБА_4 права власності на виплачену УПСЗН ВК Старокостянтинівської міської ради соціальну допомогу у розмірі 64413,88 грн. та стягнення цієї суми з неї, як з недобросовісного набувача, то цей спір має приватноправовий, а не публічний характер. А відтак, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм процесуального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 22 вересня 2015 року (справи № 21-1884а15, № 21-2209а15) та від 25 травня 2016 року (справа № 2а-7275/11/1370).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене та зважаючи на відсутність у переданому на вирішення суду спорі ознак справи адміністративної юрисдикції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 226, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2014 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2014 року скасувати .

Провадження у справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення надмірно виплачених коштів, а постанову Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2014 року, закрити.

Ухвала є остаточною, оскарженню не підлягає і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Горбатюк С.А.

Калашнікова О.В.

Мороз Л.Л.