Справа № 569/11592/16-а
Суддя: Шевчук С.М.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Бердій М.А.
Суддя-доповідач:Шевчук С.М.
ПОСТАНОВА

іменем України

"28" лютого 2017 р. Справа № 569/11592/16-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шевчук С.М.

суддів: Бучик А.Ю.

Майора Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від "25" листопада 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії. В позові зазначила, що вона перебуває на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області та їй призначено пенсію по інвалідності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Така пенсія призначена із 17.06.2014 довічно, що не заперечується відповідачем. Проте, із 01.04.2015 року виплату такої пенсії було призупинено через зайнятість ОСОБА_3 на посаді державного службовця, яка дає право на призначення пенсії у відповідності до вимог Закону України «Про державну службу».

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2016 року адміністративний позов ОСОБА_3 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, які полягають у призупиненні виплати ОСОБА_3 пенсії по інвалідності ІІІ групи у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язано Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області виплачувати ОСОБА_3 пенсію по інвалідності ІІІ групи у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 14.03.2016 року у попередньому розмірі.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Житомирського апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить назване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року позовні вимоги в частині зобов'язання Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити виплату ОСОБА_3 пенсії з 01 червня 2015 року по 29 лютого 2016 року - залишено без розгляду.

Суд розглядає апеляційну скаргу в межах заявлених позовних вимог, починаючи з 01 березня 2016 року.

Розглянувши та обговоривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Житомирського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебуває на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області та їй призначено довічну пенсію по інвалідності у відповідності до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Перебуваючи на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області ОСОБА_3 продовжує працювати державним службовцем, тому з 01.05.2015 року, відразу після призначення їй пенсії, виплату такої було припинено у відповідності до Закону України «Про державну службу» (із змінами, внесеними Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з протиправності дій відповідача, які полягають у призупиненні виплати пенсії позивачу та відсутності перешкод для виплати позивачу вказаної пенсії.

Колегія суддів з таким висновокм суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, з 01.01.2016 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 911-VIII від 24.12.2015 року.

Частина 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції від 01.01.2016 згідно змін, внесених Законом України N 911-VIII від 24.12.2015) регламентує, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, пенсії, призначені відповідно до цього Закону особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

З аналізу вказаної норми слідує, що підставою для припинення виплати пенсії є сам факт роботи особи на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", при цьому не має значення, чи набула особа таке право, чи ні. Оскільки стаття 47 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не визнана неконституційною, позивач не займає посади в органах, перелічених в пункті 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року, а на час виникнення спірних правовідносин обіймав посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", тому відповідач правомірно тимчасово припинив виплату пенсії позивачу.

Також, Прикінцеві положення Закону № 911-VIII від 24.12.2015 не містять посилань на підстави та обставини, які можуть впливати на відновлення виплати пенсії до 31.12.2016 року. Натомість, згідно Прикінцевих положень до вказаного Закону, після завершення особливого періоду виплата пенсій таким особам здійснюється згідно із законодавством.

Разом з тим, у рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Оцінюючи законність припинення виплати пенсії позивачу, суд звертається до норми ч.2 ст.8 КАС України, за якою суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.03.2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України», (пункт 53) зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи.

Так, у своєму рішенні від 07.11.2013 року у справі «Пічкур проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n.48, ECHR 2002-IV). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21.02.1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п.39, Reports 1997-I).

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відтак, держава, реалізуючи своє право вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року, тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року зупинила виплату пенсій особам, на яких поширюється дія Закону України «Про державну службу».

Державна служба надає особі, що займає посаду державної служби, певний правовий статус, який передбачає відповідну оплату праці, заохочення та соціальні гарантії.

Так, позивач мала право обрати між державним пенсійним забезпеченням відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", який спрямований на забезпечення мінімального матеріального рівня задоволення життєвих потреб, чи державною службою, статус якої зумовлює відповідний рівень оплати праці за рахунок державних коштів, заохочення та соціальні гарантії, так як законодавець передбачив, що після звільнення з державної служби виплата пенсії відповідно до цього закону поновлюється.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працює на посаді головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку в управлінні економіки міста виконавчого комітету Рівненської міської ради з 07 червня 2010 року по даний час, про що свідчить довідка Виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-1645 від 31.08.2016 року (а.с.14). Отже, позивач віддала перевагу державній службі, що передбачає відповідну оплату праці, заохочення та соціальні гарантії перед мінімальним державним пенсійним забезпеченням відповідно до Закону України «Про державну службу». Крім того, пенсія, що була їй призначена відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не пов'язана із припиненням трудової діяльності і не була для позивача єдиним джерелом доходу, так як позивач, перебуваючи на державній службі, одержує заробітну плату за рахунок державних коштів.

Виплата пенсій особам, які перебувають на державному утриманні одночасно із забезпеченням відповідно до Закону України «Про державну службу» ставить їх у привілейоване становище в порівняні з іншими особами, та передбачала б подвійне державне забезпечення.

Відтак, державою в інтересах суспільства та з метою забезпечення балансу між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи Законом України № 911-VIII тимчасово зупинено виплату пенсій особам, які отримують оплату праці за рахунок державних коштів.

Таким чином, Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області діяло на підставі та в межах своїх повноважень, тому вимоги позивача про зобов'язання поновити виплату пенсії за спірний період є безпідставними.

Відтак, з огляду на викладене та у відповідності до вимог ст. 202 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2016 року слід скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області задовольнити, постанову Рівненського міського суду Рівненської області від "25" листопада 2016 р. скасувати, прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя С.М. Шевчук

судді: А.Ю.Бучик

Г.І. Майор

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,33000

3- відповідачу/відповідачам: Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області вул.Яворницького,34,м.Рівне,33001

4-третій особі: - ,