Справа № 817/860/16
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2017-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2017 р.Р і в н еСправа №817/860/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гломба Ю.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Прокуратури Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби України у Рівненській області,
про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до прокуратури Рівненської області про визнання протиправними та скасування наказів від 13.05.2016 №441 та від 06.06.2016 №533, поновлення на посаді начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Рівненської області, та органах прокуратури України з 06.06.2016, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.06.2016 по день постановлення судового рішення.

В ході судового розгляду, позивачем подано заяву про зміну позовних вимог, згідно з якою просить суд:

- визнати протиправними та скасувати накази прокурора Рівненської області від 13.05.2016 №441 та від 06.06.2016 №533 щодо її звільнення з посади та органів прокуратури України;

- поновити її на посаді начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Рівненської області та органах прокуратури України з 07.06.2016;

- визнати протиправними дії прокуратури Рівненської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати в повному обсязі за період з 15.07.2015 по 06.06.2016 включно та відповідно до ст.81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон №1697-VII), з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, допомоги по тимчасовій непрацездатності, відпускних, тощо;

- зобов'язати прокуратуру Рівненської області здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 15.07.2015 по 06.06.2016 включно та відповідно до ст.81 Закону №1697-VII, з урахуванням вже здійснених виплат за цей період, та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу;

- зобов'язати прокуратуру Рівненської області здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 07.06.2016 по дату фактичного поновлення на посаді, виходячи з розрахунку середнього заробітку відповідно до ст.81 Закону №1697-VII, та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу;

- стягнути з прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_1 компенсацію за заподіяну моральну шкоду в сумі 50000,00грн.

Уточненні позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані накази є протиправними та такими, що винесені з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки прокуратура Рівненської області як юридична особа ні ліквідована, ні реорганізована не була, а ліквідація структурного підрозділу із створенням іншого структурного підрозділу з аналогічними функціями не є ліквідацією або реорганізацією прокуратури Рівненської області в розумінні п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Даний факт свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури прокуратури Рівненської області з формальним перейменуванням лише назви відділу, правовий статус якого не змінився, змінилась лише його назва. Крім того, на час звільнення ОСОБА_1 у відповідача були наявні вакантні посади, одну з яких згодом було їй запропоновано та на яку вона погодилась, проте, на таку посаду було призначено іншу особу. Таким чином, вважає своє звільнення незаконним, а тому вона перебуває у вимушеному прогулі. Крім того, відповідач, в порушення ст.116 КЗпП України, при звільненні не виплатив позивачу заробітну плату у повному обсязі, відповідно до ст.81 Закону №1697-VII. Так, в силу вимог частин 3, 4 ст. 81 Закону №1697-VII, посадовий оклад прокурора регіональної прокуратури становить з 01.07.2015 - пропорційно з коефіцієнтом 1,2 від 10 мінімальних заробітних плат, а з 01.01.2016 - пропорційно з коефіцієнтом 1,2 від 11 мінімальних заробітних плат. Вважає, що з 01.07.2015 позивач, як прокурор регіональної прокуратури, мала би отримувати заробітну плату у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на місяць, а з 01.01.2016 - 11 мінімальних заробітних плат, окрім премій та надбавок. Однак, згідно з розрахунковими листками за 2015 рік та за 2016 рік, у період з 15.07.2015 по 06.06.2016 заробітна плата позивачу нараховувалася і виплачувалася виходячи з посадового окладу, який передбачений Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (далі Постанова №505), яка не приведена у відповідність до законодавства, а встановлені розміри посадових окладів працівників органів прокуратури не відповідають вимогам ст.81 Закону №1697-VII. Відсутність механізму реалізації права працівника прокуратури на заробітну плату в розмірі, передбаченому Законом №1697-VII у зв'язку з невнесенням відповідних змін до вказаної Постанови, не є підставою для відмови у виплаті заробітної плати у встановленому законом розмірі. Разом з тим, вважає, що внаслідок неправомірного звільнення, їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає в позбавленні гарантованого Конституцією України права на працю, позбавлення засобів до існування, душевних стражданнях, моральних переживаннях, почутті зневаги до себе, погіршенні стану здоров'я, та оцінює її в сумі 50000,00грн.

Відповідач, прокуратура Рівненської області, позов не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях, які обґрунтовані тим, що із набуттям чинності Закону №1697-VII розпочато процес системного реформування органів прокуратури України, у тому числі запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевих та регіональних прокуратур, основою якого є якісне оновлення керівного та кадрового складу, яким передбачено скорочення загальної чисельності працівників органів прокуратури України до 15000 осіб. Так, 15.07.2015 Генеральним прокурором України видано наказ №53ш, пунктом 2 якого визначено, що у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області скорочено 86,5 посад, серед яких і посада позивача. В результаті чого 26.10.2015 позивача повідомлено про наступне вивільнення 28.12.2015 через скорочення штатів. Крім того, їй було запропоновано обійняти іншу вакантну посаду, однак, у звязку із ухваленням судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_3 таку посаду було запропоновано також і йому. За результатами обговорення питання щодо переважного права на залишенні на роботі, з урахуванням рівня кваліфікації, продуктивності праці, стажу та сімейного стану кандидатів на зайняття запропонованої вакантної посади, комісією було запропоновано віддати таке право саме ОСОБА_4, а не позивачу. Відтак, оспорювані накази прийняті у спосіб та в межах, визначених чинним законодавством України, а тому відповідачем не було допущено порушень законних прав та інтересів позивача. Разом з тим, положеннями Законів України "Про Державний бюджет на 2015 рік" та "Про Державний бюджет на 2016 рік" визначено, що норми ст.81 Закону №1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету. Відтак, заробітна плата, відповідно до Постанови №505, за період з 15.07.2015 по 06.06.2016 нарахована позивачу правомірно, оскільки прокуратура Рівненської області не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати поза межами кошторису. При цьому, Закони України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та "Про Державний бюджет на 2016 рік", як спеціальні закони, які регулюють бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з Державного бюджету, надає повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівникам органів прокуратури. Так, Постановою №505, визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури, які і застосовувались прокуратурою Рівненської області при проведенні розрахунків. Крім того, згідно з листками непрацездатності, з 25.12.2015 та до моменту звільнення позивач перебувала на лікуванні, що також свідчить про відсутність підстав відшкодування моральної шкоди. Таким чином, прокуратура Рівненської області діяла у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

В ході судового розгляду, судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби України в Рівненській області (далі ГУ ДКСУ в Рівненській області).

ГУ ДКСУ в Рівненській області, у поданих суду письмових поясненнях зазначає, що ним здійснюється лише розрахунково-касове обслуговування прокуратури Рівненської області, не має права втручатися у його діяльність та не уповноважене самостійно спрямовувати надані бюджетні асигнування.

В ході судового розгляду, судом, за згодою сторін та третьої особи, було прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді начальника відділу з питань розгляду листів, прийому громадян та доступу до публічної інформації прокуратури Рівненської області (т.1 а.с.8).

Наказом Генерального прокурора України від 15.07.2015 №53ш зазначену посаду скорочено (т.1 а.а.с.11-13), а тому 26.10.2015, в силу вимог ст.49-2 КЗпП України, позивача попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури з 28.12.2015 на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.117).

Так, наказом прокурора Рівненської області від 13.05.2016 №441, відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII та п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, та виплатою компенсації за невикористані дні відпустки за періоди з 10.07.2014 по 09.07.2015 в кількості 13 календарних днів та з 10.07.2015 по 13.05.2016 в кількості 38 календарних днів (т.1 а.с.9).

У звязку з тим, що ОСОБА_1 представлено листок непрацездатності про її хворобу та звільнення від роботи по 03.06.2016, наказом прокурора Рівненської області від 06.06.2016 №533 внесено зміни до наказу прокурора Рівненської області від 13.05.2016 №441 щодо дати її звільнення, згідно з яким позивача звільнено із займаної посади з 06.06.2016 із виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, та виплатою компенсації за невикористані дні відпустки за період з 13.05.2016 по 06.06.2016 в кількості 3 календарні дні (т.1 а.с.10).

Вважаючи, що оспорювані накази є протиправними, а заробітна плата, за період з 15.07.2015 по 06.06.2016 включно, повинна була нараховуватись прокуратурою Рівненської області виходячи з посадових окладів, передбачених ст.81 Закону №1697-VII, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначає Закон №1697-VII, розділом V якого запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів, основою якого є якісне оновлення керівного та кадрового складу.

Статтею 10 Закону №1697-VII визначено, що у системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя, та у структурі якої утворюються підрозділи - управління та відділи.

Керівник регіональної прокуратури призначає на посади та звільняє з посад прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку (п.3 ч.1 ст.11 Закону №1697-VII).

Статтею 15 Закону №1697-VII передбачено, що прокурором органу прокуратури є, зокрема, керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної), заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної), та прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної).

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена ст.16 Закону №1697-VII, є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ч.4 ст.16 Закону №1697-VII, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Таким чином, призначення особи на посаду прокурора і звільнення прокурора із займаної посади може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбаченому Законом №1697-VII, який є спеціальним для цього виду правовідносин з приводу проходження публічної служби.

Так, підпунктом 4 пункту 5-1 розділу ХIII «Перехідні положення» Закону №1697-VII визначено, що прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Згідно з п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, є, зокрема, керівник регіональної прокуратури - щодо прокурорів відповідної регіональної прокуратури та прокурорів місцевих прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратур (п.2 ч.2 ст.51 Закону №1697-VII).

Як вбачається з наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015 №53ш (т.1 а.а.с.11-13), Генеральною прокуратурою України у структурі та штатному розписі прокуратури Рівненської області ліквідовано, зокрема, відділ з питань розгляду листів та прийому громадян, а штатну чисельність зараховано до резерву Генеральної прокуратури України (п.1).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначеному у вищевказаному пункті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ст.49-2 КЗпП України).

Так, в силу вимог ст.49-2 КЗпП України, 26.10.2015 позивача під підпис попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури з 28.12.2015 на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.117). У такому попередженні також зазначено, що на момент попередження відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані ОСОБА_1

Звільнення позивача у зазначений у попередженні термін не відбулося, оскільки з 25.12.2015 вона перебувала на тривалому стаціонарному лікуванні, про що свідчать відповідні листки непрацездатності (т.1 а.а.с.109-116).

За час перебування позивача на лікуванні у апараті прокуратури Рівненської області стала наявна вакантна посада прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадження, про що ОСОБА_1 проінформовано повідомленням від 14.04.2016 №11/1-886н-16 (т.1 а.с.133). У такому повідомленні також зазначено, що в разі згоди працевлаштування за вакантною посадою 14.04.2016 слід подати відповідну заяву, на працевлаштування за якою вона погодилась.

Проте, у звязку із прийняттям Рівненським окружним адміністративним судом 12.04.2016 рішення у справі №817/35/16 (т.1 а.а.с.157-158), дана вакантна посада була також запропонована ОСОБА_3, на працевлаштування за якою він погодився.

Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

14.04.2014 було проведено засідання комісії прокуратури Рівненської області щодо вирішення питання про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників, якою з урахуванням обговорення, рівня кваліфікації працівників, продуктивності праці, та переважного права на залишення на роботі при вивільненні, рекомендовано прокурору області надати переважне право на залишення на роботі ОСОБА_3, та за результатами якого рекомендовано призначити на посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області, а питання звільнення за скороченням штатів чи можливого подальшого працевлаштування ОСОБА_1 після її одужання (перебувала, згідно з листками непрацездатності, на тривалому стаціонарному лікуванні з 25.12.2015) (т.1 а.а.с.134-140).

Таким чином, відповідач вжив всіх можливих заходів щодо залишення позивача на роботі в органах прокуратури, однак, з урахуванням рівня кваліфікації, продуктивності праці, стажу та сімейним станом, переважне право залишення на такій роботі належить іншому працівникові.

Статтею 60 Закону №1697-VII регламентовано, що прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом пятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Відтак, на підставі наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015 №53ш та протоколу засідання комісії прокуратури Рівненської області щодо вирішення питання про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників від 14.04.2016, відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII та п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, прокуратурою Рівненської області прийнято оспорюваний наказ від 13.05.2016 №441 «Про звільнення ОСОБА_1П.» (т.1 а.с.9).

Крім того, у звязку з тим, що позивачем надано листок непрацездатності про хворобу та звільнення від роботи по 03.06.2016, наказом прокурора Рівненської області від 06.06.2016 №533 внесено зміни до наказу прокурора Рівненської області від 13.05.2016 №441 щодо дати її звільнення, згідно з яким позивача звільнено із займаної посади з 06.06.2016 із виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, та виплатою компенсації за невикористані дні відпустки за період з 13.05.2016 по 06.06.2016 в кількості 3 календарні дні (т.1 а.с.10).

За таких обставин, суд перевіривши на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України прийняття оспорюваних наказів, прийшов до висновку про те, що при їх прийняті відповідач діяв на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень та з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, та з урахуванням права особи на участь у прийнятті рішення.

Відтак, у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування оспорюваних наказів, поновлення її на посаді та органах прокуратури України з 07.06.2016, а також зобов'язання здійснити перерахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу з 07.06.2016, - слід відмовити.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати в повному обсязі за період з 15.07.2015 по 06.06.2016 включно, відповідно до ст.81 Закону №1697-VII, з урахуванням усіх надбавок та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, допомоги по тимчасовій непрацездатності, відпускних, тощо, та зобовязання здійснити такий перерахунок, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.81 Закону №1697-VII, заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обовязків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Частиною 3 статті 81 Закону №1697-VII встановлено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Разом з тим, частиною 4 статті 81 Закону №1697-VII визначено, що посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

16.07.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру" щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень" від 02.07.2015 №578-VIII, згідно з п.33 якого розділ ХІІІ "Перехідні положення" Закону №1697-VII доповнено п.11, відповідно до якого до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури.

Виходячи з вищенаведених норм Закону №1697-VII, оклад ОСОБА_1 повинен був складати пропорційно з коефіцієнтом 1,2 від 10 мінімальних заробітних плат, починаючи з липня 2015 року, а з січня 2016 року - пропорційно з коефіцієнтом 1,2 від 11 мінімальних заробітних плат, на що і посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги.

Відповідно до положень ст.ст.8, 13 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР, умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяг витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Статтею 89 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ст.90 Закону №1697-VII).

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Суд зазначає, що законодавство про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він є спеціальним законом, оскільки регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Так, абзацами 2 та 3 пункту 9 "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 №80-VIII встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується особливий порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2015 рік, а також, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Аналогічний зміст містить і п.11 "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 №928-VIII.

Таким чином, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди, як спеціальними законами, які регулюють бюджетні відносини у відповідному році, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Так, Постановою №505 визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатком 1-5, які і були застосовані прокуратурою Рівненської області.

Пунктами 2 та 6 Постанови №505 надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов'язані з реалізацією цієї Постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури.

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону №1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Однак, Кабінетом Міністрів України цього зроблено не було.

Разом з тим, реалізація положень Закону №1697-VII є неможливою без внесення відповідних змін до Постанови №505 та Законів України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 №80-VIII й "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 №928-VIII.

Крім того, Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 №79-VIII внесено зміни до Бюджетного кодексу України, розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 26, яким серед іншого встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону №1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п.29 ст.116 Бюджетного кодексу України, здійснення видатків бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч цьому Кодексу чи закону про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведені положення дають підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у відповідному розмірі.

При цьому, суд враховує, що закон має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосовування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі регулювати свою поведінку (принцип юридичної визначеності). В даному ж випадку застосоване національне законодавство відповідало вимозі щодо передбачуваності на момент його правозастосування.

Таким чином, заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалась виходячи з посадового окладу 2316,00грн., який передбачений діючим законодавством, а саме Постановою №505.

За власним розрахунком позивача, останній за період з 15.07.2015 по 06.06.2016 відповідачем не виплачено кошти у сумі 46429,97грн.

Розрахунок даної суми заборгованості було здійснено позивачем виходячи з окладу 10 мінімальних заробітних плат з коефіцієнтом 1,2 за період з 15.07.2015 по 31.12.2015, та 11 мінімальних заробітних плат з коефіцієнтом 1,2 за період з 01.01.2016 по 06.06.2016.

Відтак, суд приходить до висновку, що розрахунок позивача не є обґрунтованим та не узгоджується із встановленим розміром заробітної плати працівників прокуратури протягом відповідного періоду, оскільки здійснений не з урахуванням окладу, встановленого Постановою №505.

При цьому, слід зазначити, що не всі соціальні права в Конституції України визначені із зазначенням конкретних обов'язків держави щодо їх забезпечення. Безпосередньому забезпеченню і судовому захисту підлягають лише ті конституційно чи законодавчо закріплені соціальні права, стосовно яких Конституцією України або чинним законодавством передбачено конкретні позитивні дії держави. Визначені ж у цілому соціальні права реалізуються за наявності у держави відповідних економічних ресурсів.

Суд враховує, що реалізація положень Закону №1697-VII є неможливою без внесення відповідних змін до Постанови №505 та Законів України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 №80-VIII й "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 №928-VIII. Однак, такі зміни з незалежних від відповідача причин протягом спірного періоду не були внесені.

Отже, судом встановлено, що прокуратура Рівненської області уповноважена здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці та не наділена правом самостійно на власний розсуд, без правового врегулювання Кабінетом Міністрів України та фінансової можливості Державного бюджету України, здійснювати перерахунок заробітної плати позивача та виплачувати її у вищому розмірі.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 04.11.2015 у справі №21-1461а15 та від 30.03.2016 у справі №822/504/13-а.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач не допустив порушень законодавства при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати за період з 15.07.2015 по 06.06.2016.

Разом з тим, слід зазначити, що з 25.12.2015, згідно з листками непрацездатності, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні загалом 4 місяці до 25.04.2016, тобто за 3 дні до закінчення 2-місячного строку попередження про звільнення (28.12.2015).

Крім того, суд зазначає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України №3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, вказаним рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Разом з тим, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 №20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Вирішуючи даний спір, в частині вказаних позовних вимог, суд також враховує положення актів міжнародного права.

Так, згідно зі ст.22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

Наведене в сукупності свідчить, що застосування норм і положень ст.81 Закону №1697-VII у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів, згідно із Законами України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28.12.2014 №80-VIII й "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015 №928-VIII, є правомірним.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Згідно зі ст.237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Стаття 56 Конституції України передбачає право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача з боку відповідача, то підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з прокуратури Рівненської області компенсації за заподіяну моральну шкоду в сумі 50000,00грн. у суду відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених судом фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

В сулу вимог п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI (далі - Закон №3674-VI), позивач звільнена від сплати судового збору за позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому в цій частині у суду відсутні підстави для застосування ст.94 КАС України.

Однак, Законом №3674-VI не передбачено випадків звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення моральної шкоди, яка є вимогою майнового характеру, а тому, позивач не звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою щодо стягнення моральної шкоди.

Згідно зі ст.4 Закону №3674-VI (в редакції, чинній на момент звернення до суду), розмір судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати - 551,20грн., та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати - 6890,00грн.

За таких обставин, позивачу при зверненні до суду з позовною вимогою щодо стягнення компенсації за заподіяну моральну шкоду в сумі 50000,00грн. слід було сплатити судовий збір в сумі 551,20грн., проте, вказаний судовий збір позивачем сплачено не було.

Відтак, враховуючи положення ст.94 КАС України, вказана сума судового збору підлягає стягненню.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до прокуратури Рівненської області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відмовити повністю.

Стягнути з позивача ОСОБА_1 (ідентифікаційний №) до Державного бюджету України судовий збір в сумі 551,20грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок).

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гломб Ю.О.