Справа № 148/200/17
Суддя: Штифурко Л. А.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 148/200/17
Провадження №2-а/148/14/17
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2017 року Тульчинський районний суд Вінницької області
в складі: судді Штифурко Л.А.,
секретаря Лавринюк А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчин адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним вище позовом, та просив визнати бездіяльність Управління соціального захисту населення Тульчинської райдержадміністрації щодо відмови у перерахунку та виплаті йому одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік, протиправною; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити йому недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на момент проведення виплат, з урахуванням раніше виплачених сум, тобто 4730 гривень.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він являється учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 15 березня 2016 року та має право на пільги, встановлені законодавством України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій. Відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій повинна щорічно до 05 травня виплачуватися разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Згідно із законодавством мінімальна пенсія за віком з 01 травня 2016 року складає 1130 гривень, тому відповідно до вищевказаних положень закону, розмір разової допомоги учасникам бойових дій до 5 травня в 2016 році мав складати (1130x5) 5650 гривень. Така допомога була виплачена йому в 2016 році, проте в значно меншому розмірі, а саме в сумі 920 гривень. Сума недоплаченої йому грошової допомоги складає 4730 гривень. В зв`язку з порушенням його законних прав на отримання допомоги в понову обсязі, він звернувся з відповідною заявою до Управління соціального захисту населення Тульчинської райдержадміністрації, звідки отримав лист № 3642/01-07 від 30.12.2016 року про відмову у проведенні перерахунку та виплаті щорічної одноразової допомоги, а тому він звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позов у повному обсязі.
Представник відповідача - Управління соціального захисту населення Тульчинської райдержадміністрації в судовому засіданні позов не визнала. Зазначила, що виплату допомоги ОСОБА_1 як учаснику бойових дій здійснено відповідно до чинного законодавства. Просила в задоволенні позову відмовити у зв`язку з його безпідставністю.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення Управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 серії НОМЕР_1 від 15 березня 2016 року та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни (а.с.6).
Згідно листа управління соціального захисту населення Тульчинської РДА № 3642/01-07 від 30.12.2016 року ОСОБА_1 у 2016 році було виплачено щорічну разову грошову допомогу до 05 травня, як учаснику бойових дій, у розмірі 920 грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 р. "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань". (а.с. 7).

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон №3551-XII) вказано, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набув чинності 01.01.2015 р., розділ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності вказаного закону, Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Вищенаведені положення Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", не були визнані неконституційними та є чинними.

У межах реалізації наданих повноважень Кабінетом міністрів України прийнято постанову № 141 від 02.03.2016, "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Відповідно до п. 1 цієї постанови з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань", встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; "Про жертви нацистських переслідувань", здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі у органи соціального захисту населення, які через відділення зв`язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у такому розмірі: учасникам бойових дій - 920 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем нараховано та виплачено позивачу щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2016 рік в розмірі 920,00 грн.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-11/2012 від 25.01.2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з окремими положеннями Конституції України, суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Відповідно до ч.2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 22 Загальної декларації прав людини, розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

Крім того, Конституція не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Чинним законодавством України не врегульовано питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу. Разом з тим, Конституційний Суд України у п. 3 мотивувальної частини рішення у справі за № 4-зп від 03.10.1997, зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах слід застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та залишається чинною на час перебігу правовідносин.

З огляду на наведене, суд вважає, що застосування до спірних відносин положень ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням п. 26 Прикінцевих таперехідних положень Бюджетного кодексу України в даному випадку не є підставою вважати неправомірними дії відповідача щодо виплати позивачеві щорічної разової допомоги до 5 травня за 2016 рік у відповідності до положень постанови Кабінету міністрів України № 141 від 02.03.2016 р. "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Посилання представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є необгрунтованими, оскільки даний строк, на думку суду, повинен відраховуватись, починаючи з часу отримання позивачем відповіді на своє звернення щодо перерахунку щорічної разової грошової допомоги, яка надана йому 30.12.2016 року. Таким чином шестимісячний строк звернення до суду станом на 02.02.2017 року позивачем не пропущено.

У відповідності до ч. 5 ст. 94 КАС України, судові витрати компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19, 46, 95 Конституції України, ст. 12, 17 Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", п. 1 постанови Кабінету міністрів України "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань " № 141 від 02.03.2016, ст. 2, 8, 9, 11, 17, 69 - 72, 87, 94, 99, 122, 158 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - залишити без задоволення.
Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області протягом 10 днів з дня її проголошення.
Суддя Л.А. Штифурко