Справа № 2а-2022/12/0370
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року м. Київ К/800/5718/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Заїки М.М.,

суддів Загороднього А.Ф.,

Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ковелі та Ковельському районі Волинської області про скасування рішення про застосування фінансових санкцій,

встановила:

У червні 2012 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - ФО-П ОСОБА_2.) звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Ковелі та Ковельському районі Волинської області (далі - Управління) про визнання протиправними та скасування рішень від 11 травня 2012 року: № 2278 про застосування фінансових санкцій у розмірі 170 грн за неподання відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку відповідно за 2007 рік, № 2279 про застосування фінансових санкцій у розмірі 170 грн за неподання відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку відповідно за 2008 рік, № 2280 про застосування фінансових санкцій у розмірі 170 грн за неподання відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку відповідно за 2009 рік.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 07 липня 2012 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано оскаржувані рішення про застосування фінансових санкцій від 11 травня 2012 року № 2278, № 2279, № 2280.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 107,30 грн.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ФО-П ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 07 липня 2012 року залишити в силі.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ФО-П ОСОБА_2 зареєстрована в Управлінні як платник страхових внесків (страхувальник) на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за реєстраційним № НОМЕР_1.

Відповідачем 11 травня 2012 року було складено акт № 1163, яким встановлено факт неподання позивачем до Управління відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку, а саме: форма «Індані-СПД» за 2007-2009 роки.

11 травня 2012 року Управлінням на підставі пункту 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», пункту 5 частини дев'ятої статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» прийняті оскаржувані рішення № 2278, № 2279, № 2280 про застосування фінансових санкцій.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, ФО-П ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення, прийняті відповідачем є протиправними, оскільки законодавчі норми, які передбачають застосування фінансових санкцій, втратили чинність на момент прийняття рішень про їх застосування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваних рішень про застосування фінансових санкцій відповідач діяв правомірно та в межах повноважень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Згідно із пунктом 5 частини 9 статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виконавчі органи Пенсійного фонду застосовують до страхувальників такі фінансові санкції за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою або подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку та іншої звітності, передбаченої законодавством, до територіальних органів Пенсійного фонду накладається штраф у розмірі 10 відсотків суми страхових внесків, які були сплачені або підлягали сплаті за відповідний звітний період, за кожний повний або неповний місяць затримки подання відомостей, звітності, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в разі повторного протягом року такого порушення - у розмірі 20 відсотків зазначених сум та не менше 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

01 січня 2011 року набрав чинності Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону визнано такими, що втратили чинність частини 1-9 статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Водночас, абзацом 5 пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 01 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Проаналізувавши наведені норми права та встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо правомірності прийняття Управлінням оскаржуваних рішень про застосування до ФО-П ОСОБА_2 штрафних санкцій, оскільки останні виникли у період дії пункту 5 частини дев'ятої статті 106 Закону № 1058-IV.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2014 року № 21-208а14 та від 10 березня 2015 року № 21-30а15.

Суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій, а тому у відповідності до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України касаційну скаргу ФО-П ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ковелі та Ковельському районі Волинської області про скасування рішення про застосування фінансових санкцій - без змін.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий Заїка М.М.

Судді Загородній А.Ф.

Кобилянський М.Г.