Справа № 825/291/17
Суддя: Клопот С.Л.
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

27 лютого 2017 року Чернігів Справа № 825/291/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Клопота С.Л.,

за участю секретаря Роговець М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області до ОСОБА_1 про стягнення переплати пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 14.02.2017 звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з відповідача на його користь переплату пенсії у розмірі 5817,70 грн., за період з 06.02.2014 по 31.01.2016.

Свої вимоги мотивує тим, що постановою Козелецького районного суду Чернігівської області від 06.06.2011 по справі № 2а/2508/3871/2011 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1, зобов'язано Управління здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до вимог статей 40, 42, ч. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням показника середньої заробітної плати працівників в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачені страхові внески за 2009 рік, починаючи з 01.05.2010, з урахуванням раніше виплачених сум. Постанова суду, яка була прийнята до негайного виконання, Управлінням виконана в повному обсязі, відповідно до постанови ВДВС Козелецького РУЮ від 22.07.2011 ВП № 27785587.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, Управлінням подано апеляційну скаргу на вищевказану постанову і постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2014, апеляційну скаргу Управління задоволено, постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 16.06.2011 - скасовано, та ухвалено нове рішення, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

У зв'язку з тим, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2014 по справі № 2а/2508/3871/2011 набирає законної сили з моменту проголошення, а була отримана Управлінням 06.01.2016, виникла переплата пенсії з 06.02.2014 по 31.01.2016 у сумі 5817,70 грн..

Позивач в позовній заяві просить розглядати справу без участі його представника.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду від відповідача до суду надійшли заперечення, вяких вона просить закрити провадження по справі та розглядати справу у її відсутності.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін за наявними в матеріалах справи доказами.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснювалося.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, суд вважає провадження по справі необхідно закрити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 ч. 4 ст. 50 КАС свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак, і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення ч. 4 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє суду дійти висновку, що і п. 5 ч. 4 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов.

За п. 5 ч. 4 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Як вбачається зі змісту поданого Управлінням адміністративного позову, він заявлений про стягнення грошових коштів, що стали власністю громадянки ОСОБА_1 і, на думку суду, не підпадає під дію п. 5 ч. 4 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тобто, правовідносини які виникли між позивачем і відповідачем у зв'язку із відмовою ОСОБА_1 повернути переплату пенсії за період з 06.02.2014 по 31.01.2016, мають ознаки цивільних.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 22.09.2015 по справі № 21-1884а15, яка в силу вимог ч. 2 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою для врахування судом при виборі і застосуванні правової норми.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визнання підсудності цивільних справ», ураховуючи положення статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України, зазначено, що не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку, це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Таким чином, правовідносини, з приводу яких виник спір, за своєю природою є цивільно-правовими. Тобто, між сторонами існує спір про право, що в свою чергу виключає його розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене та враховуючи п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що провадження у справі необхідно закрити, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 122, 157, 158-160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області - закрити.

Роз'яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до суду загальної юрисдикції за нормами цивільного судочинства.

Попередити позивача, що повторне звернення з тією самою позовною заявою, не допускається.

Ухвала набирає законної сили та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду у порядок і строк, передбачений статтями 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.Л. Клопот