Справа № 826/18566/16
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 березня 2017 року № 826/18566/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Балась Т.П., суддів Літвінової А.В. Мазур А.С. , розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Узбекистану ОСОБА_1
до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві Державної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Узбекистану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Державної міграційної служби України, у якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві №432 від 10.08.2016року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 60-16 від 14.11.2016року про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м.Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено про безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, адже, як йдеться у позові, законні підстави відмови позивачеві у наданні статусу біженця відсутні.

Представник відповідачів щодо задоволення позову заперечив, з підстав викладених у письмових запереченнях, просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. При цьому, на переконання представника відповідачів, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» обставини, позивачем ні відповідачам, ні до суду не надано, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог.

В судовому засіданні 22 лютого 2017 року судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Громадянин Узбекистану ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.07.2016 року, у зв'язку із переслідуваннями у країні походження за релігійні та політичні переконання.

За результатами розгляду звернення позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.08.2016 року, яким Державній міграційній службі України рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Узбекистану ОСОБА_1.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві від 10.08.2016року №432 відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту громадянину Узбекистану ОСОБА_1.

Головним управлінням Державної міграційної служби України у м.Києві направлено позивачеві повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.08.2016 року № 117.

Рішенням Державної міграційної служби України № 60-16 від 14.11.2016 року відхилено скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, вважаючи наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві №432 від 10.08.2016року та рішення Державної міграційної служби України №60-16 від 14.11.2016року протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить із наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.1 та 2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч.1 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Приписами ч.1 та 2 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 11 та 12 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч.2 ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного повідомлення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідачів про відсутність стосовно заявника умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, громадянин Узбекистану ОСОБА_1 при зверненні до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказав, що зазнав переслідувань у країні постійного проживання через його релігійні та політичні погляди. Зокрема, зазначив, що залишив Узбекистан в 2014році через те, що він є колишнім в'язнем та має відношення до релігійно-політичної партії Хізб-ут Тахрір. Однак жодних доказів переслідувань позивача, як відповідачу так і до суду надано не було.

Надаючи пояснення позивач, також, зазначив, що залишив Узбекистан у 2014 році та легально прибув до Російської Федерації з родиною, де постійно перебував та працював до липня 2016 року. Однак, залишив територію Російської Федерації, оскільки на його думку, РФ не захищає права узбеків. А також, однією з причин виїзду з Російської Федерації є те, що у позивача є брак коштів на утримання родини, діти не могли відвідувати дитячі заклади та школи. Тому органи опіки дітей РФ попереджали позивача про необхідність дітей навчання у школі, а у разі не виконання вимог діти могли б бути перевезені до дитячого інтернату.

Крім того, позивач до компетентних органів Російської Федерації для надання статусу біженця не звертався.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця, або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набуття статус біженця перебувала в третій безпечній країні».

Згідно ч.22 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Судом встановлено, що Російська Федерація підпадає під визначення третьої країни, оскільки дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання), дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951року і Протоколом щодо статусу біженців 1967рокі, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постанова Верховного Совєта Російської Федерації від 13.11.1992року №3870-1 «Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статут біженців1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967року було приєднано до законодавства Російської Федерації), має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженці та надають притулок згідно чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації «Про біженців» від 19.02.1993року №4528-1).

Федеральним Закон Російської Федерації «Про біженців» визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливості звертатися за притулком та користування ним.

Позивачеві також не відомо щодо порушення стосовно нього будь-яких кримінальних проваджень, чи щодо його розшуку правоохоронними службами Узбекистану чи РФ.

Вказане дає підстави зробити висновок, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки останній перебуваючи на території третьої безпечної країни не звертався за захистом, де його життю та безпеці нічого не загрожувало. А переїхав до Україні лише для покращення свого матеріального становища.

З огляду на викладене вбачається, що жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю, безпеці чи свободі ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано.

Аналіз вказаного дає суду підстави стверджувати, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 не зазнавав жодних утисків чи переслідувань в країні постійного проживання, в тому числі в РФ, майже 2 роки та мав право вільного вибору місця проживання шляхом внутрішнього переміщення в країні походження та РФ, що в контексті ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є умовою, за якою особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись вимогами ст.ст.69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя Т.П. Балась

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур