Справа № 826/15488/16
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 березня 2017 року № 826/15488/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Огурцова О.П. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськбудінвест"
до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.07.2016 №, №, від 29.09.2016 №.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськбудінвест" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.07.2016 № (податок на прибуток - 663 045,00 грн.), № (ПДВ - 2 108 877,00 грн.), від 29.09.2016 № (податок на прибуток - 279 534,00 грн.).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним.

Податкові зобов'язання позивачу нараховані за результатами документальної виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2015. Підставою нарахування податкових зобов'язань став висновок податкового органу про те, що договори укладені між позивачем та контрагентами ТОВ "Білдінгстоун" та ТОВ "Ф 3" не спричиняють реального настання правових наслідків.

Позивач, не погоджуючись з такими висновками податкового органу зазначає, що у період, який перевірявся, дійсно мав господарські правовідносини з контрагентами ТОВ "Білдінгстоун" та ТОВ "Ф 3", які мали реальний характер та за якими було поставлено товар та виконано роботи використані ним у власній господарській діяльності та з метою отримання прибутку, а документи бухгалтерського та податкового обліків за цими операціями були оформлені у відповідності до вимог податкового законодавства.

Також, позивач посилався на те, що проценти за користування кредитними коштами в грудні 2012 року не входили до складу витрат відображених в декларації з податку на прибуток підприємств за 2012 рік, а були включені до складу витрат за січень 2013 року, коли було здійснено їх сплату.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, у судовому засіданні надав суду письмові заперечення, у яких просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. Доводи відповідача викладені в письмових запереченнях аналогічні доводам та висновкам викладеним в акті перевірки № 173/26-15-14-01-01/31175387 від 22.06.2016 інших доводів, крім зазначених у вказаному акті перевірки відповідачем наведено не було.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечили проти позовних вимог.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд, ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,-

В С Т А Н О В И В:

В період з 29.04.2016 по 14.06.2016 Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві проведено документальну виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськбудінвест" з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2015.

За результатами перевірки складено акт № 173/26-15-14-01-01/31175387 від 22.06.2016, яким встановлено, зокрема, порушення підпунктів 14.1.8, 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1, пункту 39.1 статті 39, підпункту 153.2.1.1 підпункту пункту 153.2.1 пункту 153.2 статті 153, пунктів 138.2, 138.5, підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 442 030,00 грн., підпункту 14.1.8 пункту 14.1, пункту 39.1 статті 39, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 2 209 662,00 грн.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськбудінвест" до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві були подані заперечення на зазначений акт.

Листом № 15553/10/26-15-14-01-01 від 11.07.2016 Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськбудінвест" про те, що висновки акту № 173/26-15-14-01-01/31175387 від 22.06.2016 залишено без змін.

14.07.2016 на підставі зазначеного акту перевірки прийняті податкові повідомлення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 663 045,00 грн. у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями на 221 015,00 грн. та податкове повідомлення - рішення № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 2 108 877,00 грн. у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями на 702 959,00 грн.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськбудінвест" податкові повідомлення - рішення № від 14.07.2016 та № від 14.07.2016 оскаржена в адміністративному порядку.

20.09.2016 Державною фіскальною службою України прийнято рішення № 20396/6/99-99-11-01-01-25 від 20.09.2016, яким скаргу задоволено частково, скасоване податкове повідомлення - рішення № від 14.07.2016в частині 255 674,07 грн. податку на прибуток та 127837,04 грн. штрафних фінансових санкцій, а податкове повідомлення - рішення № від 14.07.2016 залишено без змін.

29.09.2016 прийнято податкове повідомлення - рішення № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 279 534,00 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями на 93 178,00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськбудінвест" не погоджуючись з податковими повідомленнями - рішеннями №314140101 від 14.07.2016, № від 14.07.2016 та № від 29.09.2016 звернулось з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо податкового повідомлення - рішення № від 14.07.2016 суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 60.1.3 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо: контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов'язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі.

Пунктом 60.4 статті 60 Податкового кодексу України встановлено, що у випадках, визначених підпунктами 60.1.3 і 60.1.5 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги, які містять зменшену суму грошового зобов'язання або податкового боргу.

Враховуючи, що рішенням Державної фіскальної служби України №20396/6/99-99-11-01-01-25 від 20.09.2016, податкове повідомлення - рішення № від 14.07.2016 скасоване в частині 255 674,07 грн. податку на прибуток та 127837,04 грн. штрафних фінансових санкцій, та 29.09.2016 прийнято податкове повідомлення - рішення №, податкове повідомлення - рішення № від 14.07.2016 вважається відкликаним, у зв'язку з чим, не є предметом спору через відсутність правовідносин за ним.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України у справі № К/9991/49701/12 від 01.10.2012 та в постановах Вищого адміністративного суду України у справі № К/800/55546/13 від 19.08.2014, у справі №К/800/30385/14 від 05.01.2015.

Згідно з пунктом 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України принципами адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Суть офіційного з'ясування всіх обставин у справі визначена в частинах четвертій та п'ятій статті 11 цього Кодексу, якими встановлено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Принцип офіційного з'ясування всіх обставин справи зобов'язує суд встановити обставини справи для забезпечення прийняття правосудного рішення, в тому числі незалежно від посилань чи доводів сторін.

При розгляді справи судом було перевірено чи мали операції між позивачем та контрагентами ТОВ "Білдінгстоун" та ТОВ "Ф 3" реальний товарний характер, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, подальше використання позивачем виконаних робіт

При цьому, суд виходив з того, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до закону необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для відшкодування податку на додану вартість в подальшому, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції. Також, судом було зобов'язано позивача та відповідача надати всі наявні докази на обґрунтування їх правових позицій.

З матеріалів справи та пояснень представника позивача вбачається, що позивач, у період, який перевірявся податковим органом, мав правовідносини з ТОВ "Ф 3" за договорами про надання послуг № 123/1-12-14 від 08.12.2014, та договорами підряду /01-07/08/13 від 07.08.2013, № 01-27/08/13 від 07.08.2013, № 01-27/08/13 від 27.08.2013, № 01-23/09/13 від 23.09.2013.

На підтвердження факту отримання послуг та виконання робіт за вказаними договорами позивачем надано суду копії відповідних договорів, актів надання послуг, довідок про вартість виконаних будівельних робіт*/та витрати**/, актів приймання виконаних будівельних робіт*, видаткових накладних, довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати*, актів приймання виконаних будівельних робіт, довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати*, а на підтвердження здійснення оплати копії банківських виписок.

Позивачем на підтвердження факту отримання від ТОВ "Білдінгстоун" цегли червоної надано суду копії видаткових накладних, реєстру товарно - транспортних накладених на матеріали та продукцію, паспортів на цеглу керамічну, сертифіката відповідності №UA1.034.0063224-14, товарно - транспортних накладених, а на підтвердження здійснення оплати копії банківських виписок.

На підтвердження факту використання товару отриманого від ТОВ "Білдінгстоун" та робіт виконаних ТОВ "Ф 3" позивачем надано суду копії довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати*, актів приймання виконаних будівельних робіт, підсумкових відомостей ресурсів, декларацій про готовність об'єкта до експлуатації, відомостей ресурсів, договору підряду № 01-28/10/14 від 28.10.2014.

Відповідачем доказів, які б спростовували пояснення позивача та наданні ним докази суду не надано. Зокрема, відповідачем не надано доказів того, що ТОВ "Білдінгстоун" та ТОВ "Ф 3" не відобразили у своїй податковій звітності операції з позивачем, а також, що ними не було сплачено податок на додану вартість з вказаних операцій. Відтак, відповідачем не спростовано доводів позивача та доказів, наявних у матеріалах справи, які доводять реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ "Білдінгстоун" та ТОВ "Ф 3".

Посилання відповідача на факт наявності картки суб'єкта фіктивного підприємництва №188/10-36-07-09 від 03.03.2015 згідно з якою ТОВ "Білдінгстоун" зареєстровано (перереєстровано) на недійсні (втрачені, загублені) та підроблені документи не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Статтею 205 Кримінального кодексу України передбачена відповідальність за фіктивне підприємництво, тобто створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона та статтею 2051 Кримінального кодексу України передбачена відповідальність за підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб - підприємців

Частиною четвертою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Таким чином, обов'язковість преюдиційних обставин, передбачена частиною четвертою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до зазначеної норми поширюється лише на обставини, встановлені безпосередньо вироком у кримінальній справі або постановою про адміністративний проступок, відповідно обставини, встановлені в інших процесуальних актах у кримінальних справах чи справах про адміністративні проступки (у постанові про закриття кримінальної справи), не можуть розглядатися як обов'язкові відповідно до частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, картка суб'єкта фіктивного підприємництва № 188/10-36-07-09 від 03.03.2015, якої відповідачем суду надано не було, як і не було зазначено про причини неможливості її надання, не може бути належним доказом на підтвердження факту реєстрації (перереєстрації) ТОВ "Білдінгстоун" на недійсні (втрачені, загублені) та підроблені документи.

Необґрунтованість посилань відповідача на податкову інформацію від 17.08.2015 зумовлюється тим, що як вбачається з акту № 173/26-15-14-01-01/31175387 від 22.06.2016 під час її складання фінансово - господарські взаємовідносини між позивачем та ТОВ "Ф 3" не досліджувались.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що інших доказів та обґрунтувань, крім зазначених, на підтвердження відсутності у позивача прав на формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування за фінансово - господарськими відносинами з контрагентами ТОВ "Білдінгстоун" та ТОВ "Ф 3" суду не надано та не зазначено про причини неможливості їх надання, суд дійшов висновку про те, що господарські операції між позивачем та ТОВ "Білдінгстоун" та ТОВ "Ф 3" мали реальний товарний характер.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, встановлено, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України; з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно із пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Реальність та товарність господарських операцій між позивачем та контрагентами ПТОВ "Білдінгстоун" та ТОВ "Ф 3" в ході судового розгляду справи судом було встановлено, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що у позивача було право на формування податкового кредиту по операціях з зазначеними контрагентами.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з пунктом 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку)

Відповідно до договору № 189/31/6-1 від 30.05.2008 укладеного між позивачем та ВАТ "Ощадбанк" позивачу надано невідновлювальну кредитну лінію граничним обсягом 90000000,00 грн. на поповнення обігових коштів.

Згідно з наданими до перевірки розрахунками нарахованих відсотків по кредитній лінії №189/31/6-1 від 30.05.2008 встановлено віднесення до складу витрат за 2013 рік нарахованих відсотків за грудень в сумі 980 819, 96 грн.

Зазначений факт сторонами не заперечується.

Відповідно до листа ПАТ "Ощадбанк" № 31/4-12-611 від 02.01.2013 станом на 29.12.2012 позивач мав заборгованість по нарахованих відсотках за грудень 2012 року у розмірі 1096753,08 грн., яка мала бути погашена до 04.01.2013.

Згідно з наявної в матеріалах справи копії виписки з банківського рахунку позивача відсотки по кредитній лінії № 189/31/6-1 від 30.05.2008 були ним сплачені 10.01.2013.

Відповідач, в акті перевірки та в судових засідання зазначив про те, що позивачем було віднесено до складу витрат за 2013 рік відсотки нараховані за грудень 2012 року, які були враховані в складі витрат за 2012 рік, оскільки матеріали перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2011 по 31.12.2012, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 по 31.12.2012, які позивачем оскаржено не було, не встановлено неврахування у складі витрат відсотків по кредитній лінії №189/31/6-1 від 30.05.2008.

Вказані посилання відповідача не приймаються судом до уваги з огляду на те, що факт невстановлення неврахування у складі витрат за 2012 відсотків по кредитній лінії №189/31/6-1 від 30.05.2008 не свідчить про факт сплати відсотків за грудень 2012 року саме в 2012 році та не може спростувати наявність сплати відповідних відсотків в 2013 році.

Інших доказів на спростування наданих позивачем доказів на підтвердження сплати ним відсотків за грудень 2012 в 2013 році відповідачем суду надано не було, як і не було зазначено про причини неможливості їх надання.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необґрунтованість висновку відповідача щодо допущення позивачем підпунктів, 14.1.36, 14.1.27 пункту 14.1, пунктів 138.2, 138.5, підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "Булвес" АД проти Болгарії (заява №3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки для отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов - задовольнити частково.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 14.07.2016 та № від 29.09.2016.

3.Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськбудінвест" (04073, м. Київ, вул. С. Скляренка, 17, ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 35826,16 (тридцять п'ять тисяч вісімсот двадцять шість грн. 16 коп.).

4. В решті позовних вимог - відмовити.

Платіжні доручення № 7772 від 26.09.2016 на суму 35826,16 грн., № 7901 від 03.10.2016 на суму 4193,01 грн. та № 8081 від 17.10.2016 на суму 5752,67 грн. зберігаються в матеріалах адміністративної справи № 826/15488/16.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Огурцов