Справа № 826/2588/16
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2588/16 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.Б. Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

28 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Скаленку Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Таджикистану ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2017 у справі за адміністративним позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Таджикистану ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 № 898-15 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення, яким визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2017 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є громадянином Таджикистану, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Душанбе, сімейний стан - неодружений, за національністю - таджик, за віросповіданням - християнин. Таджикистан залишив легально 25.12.2013 літаком до Дубаї.

До України позивач прибув у січні 2014 року літаком. Документ, який посвідчує особу, паспорт громадянина Таджикистану серія НОМЕР_1.

26.05.2014 позивач звернувся до міграційного органу з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань за його політичні переконання, а також через дуже різкі і негативні висловлювання на адресу діючої влади Таджикистану.

Відповідно до наказу № 315 від 13.06.2014 ГУ ДМС України в м. Києві прийняті в оформлення документи громадянина Таджикистану ОСОБА_3 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи громадянина Таджикистану ОСОБА_3 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м. Києві 12.09.2014 оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Таджикистану ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням ДМС України № 633-14 від 21.11.2014.

Як наслідок, ГУ ДМС України в м. Києві на адресу позивача було відправлено повідомлення № 157 від 27.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_3 оскаржив його до адміністративного суду. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.04.2015 у справі № 826/20530/14 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2015 вказану постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову про задоволення позову. Скасовано рішення № 633-14 від 21.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву про визнання громадянина Таджикистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду, ДМС України своїм рішенням від 29.07.2015 № 30-15 зобов'язала ГУ ДМС України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України № 633-14 від 21.11.2014.

ГУ ДМС України в м. Києві були вжиті заходи щодо повторного розгляду заяви громадянина Таджикистану ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, проведена співбесіда з метою встановлення причин виїзду заявника з території країни свого походження. За результатами повторного розгляду заяви позивача третя особа сформувала та затвердила висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (вих. від 12.09.2014 у справі № 2014 KYIV 0093).

Повідомленням від 30.12.2015 № 898-15 ДМС України було відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що йому було доведено повідомленням ГУ ДМС України в м. Києві від 15.02.2016 № 30.

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що інформація, яку він надавав при зверненні та в ході співбесід перевірялася поверхово та необ'єктивно, ситуація в країні його походження належним чином не вивчалася. Зокрема, працівниками ДМС України та ГУ ДМС України в м. Києві не були враховані посилання позивача на те, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування у своїй країні Таджикистані через політичні погляди (а саме невдоволення режимом правління президента Таджикистану Емомалі Рахмона). Таким чином, оскільки підставами для залишення в Україні є загроза життю, безпеці та свободі, то позивач відповідає передбаченим п. 1 або п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умовам для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13. ч.1. ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, що, як зазначає позивачка мало місце в даному випадку, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів;

- неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з п. 4 ст. 8 вказаного Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 6 статті 8 зазначеного Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до підпункту «е» пункту 2.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, які потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні, або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом №3671-17 протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби видає особі письмове повідомлення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (пункт 2.4 Правил №649).

Колегія суддів звертає увагу, що позивач у своїй заяві-анкеті від 26.05.2014 № 93 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поданої до органу міграційної служби зазначив, що він не може повернутися до Таджикистану через те, що його там будуть переслідувати за політичні переконання, оскільки він дуже різко і негативно відгукувався на адресу президента Таджикистану, його сім`ї та діючої влади. Також, позивач зазначив, що був затриманий органами служби безпеки, які намагались від нього отримати інформацію про зрадників у Таджикистані, при затриманні його били. Крім цього, зазначив, що його розшукує КДБ.

В ході проведених співбесід з працівниками профільного управління ГУ ДМС України в м. Києві (копії протоколів співбесід від 11.06.2014, 05.08.2014 та від 15.09.2015 за № 2014 KYIV 0093 надані представником відповідача до матеріалів справи) заявник повідомив наступне: «В разі повернення до Таджикистану йому буде загрожувати фізичне насилля з боку органів КДБ та ймовірне порушення кримінальної справи щодо нього, оскільки він активно підтримував опозицію діючої влади в даній країні, а саме виступав у громадському транспорту та в університеті проти незаконності виборів президента Таджикистану, допомагав розповсюджувати листівки політичного характеру в мечетях та місті Душанбе у 2013 році. В період перебування на території країни походження мали місце випадки затримання його працівниками КДБ: вперше - в 2010 році при спробі перетнути кордон Афганістану для подальшого виїзду до США; вдруге - у зв'язку з інцидентом в мечеті (став на захист неповнолітнього, який всупереч заборони намагався ввійти до мечеті); втретє - у період з 22.12.2013 по 24.12.2013 зі слів заявника, його допитували про людей, пов'язаних з революційними діями (заколот в поселенні Гарма), та його знайомство з ними. Заявник повідомив, що він не знав імен вказаних осіб та не спілкувався з ними більше двох років, після чого знайомий працівник КДБ, у якого заявник працював перекладачем, порадив йому виїхати з країни до оголошення його у розшук. Протоколи затримання/допитів у зв'язку із затриманням заявника правоохоронними органами не складалися, кримінальні справи за фактом екстремізму або внесення розрухи у конституційний стрій щодо заявника не відкривалися з причини надання хабара».

До України прибув через Дубаї, де перебував протягом періоду з 25.12.2013 по 26.01.2014, легально. Зокрема, під час проведення співбесіди 15.09.2015 ОСОБА_3 пояснив, що до настання дня його вимушеного відльоту з Таджикистану, збирався офіційно влаштуватися на роботу в Об'єднаних Арабських Еміратах, для чого попередньо оформив документи. Не вдовольнившись умовами працевлаштування та атмосферою міста Дубаї ОСОБА_3 приїхав до України з метою подальшого переїзду до країн Європейського Союзу, однак після одруження та працевлаштування ювеліром на території України заявник вирішив залишитися у цій країні та легалізуватися шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На утриманні має вагітну дружину (в матеріалах особової справи наявна довідка Релігійної громади незалежної помісної церкви євангельських християн-баптистів у Святошинському районі м. Києва від 07.09.2015 № 84, згідно якої ОСОБА_3 являється членом Церкви євангельських християн-баптистів «Храм Спасіння» та одружений на ОСОБА_5 (шляхом вінчання у даній церкві 18.04.2015)).

В Таджикистані у заявника залишилася сім'я (батьки та брати), відомості про переслідування та утиски останніх йому невідомі.

В реєстраційному листку на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник зазначив причини виїзду країни проживання - політичні.

На підтвердження несприятливої ситуації в країні походження позивач посилався на матеріали з загальнодоступних засобів масової інформації: роздруківки неофіційних перекладів публікацій з радіо «Вільна Європа» (актуальна нині назва - радіо «Свобода»), витягу зі звіту міжнародної неурядової організації «Amnesty International», інформаційних повідомлень неурядової організації «Хьюман Райтс Вотч» та правозахисної організації «Міжнародна федерація з прав людини»).

За результатами вивчення матеріалів особової справи заявника та аналізу інформації по країні походження, ГУ ДМС в м. Києві сформувало висновки від 12.09.2014 та від 18.11.2015 про те, що відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заявником не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та вирішено про доцільність рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Таджикистана ОСОБА_3

В обґрунтування своїх негативних висновків щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (висновки від 12.09.2014 та від 18.11.2015 в особовій справі № 2014 KYIV 0093), ГУ ДМС в м. Києві навела наступні міркування:

- при подачі заяви, шукач захисту на підтвердження своїх слів не додав до матеріалів особової справи жодних матеріалів, документів, які б підтверджували викладені в заяві твердження. Також з метою перевірки правдивості та достовірності тверджень, наданих заявником під час співбесіди 11.06.2014 та його заяві-анкеті, було вжито заходів щодо пошуку інформації. Інформації стосовно громадянина ОСОБА_3 в глобальній мережі Інтернет не знайдено;

- під час проведення додаткової співбесіди 05.08.2014 заявник повідомив про те, що відкрито участі в мітингах чи акціях протесту в Таджикистані не брав, але підтримував опозицію, а саме: приймав участь у зборах у друзів вдома, де вони визначали час, дату і місце проведення мітингів чи акцій, на яких вони роздавали (збирали) листівки. Також заявник зазначив, що він не належить до політичних партій та опозиційних організацій;

- при перетині державного кордону України в аеропорті «Бориспіль» заявник вказав, що приїхав на територію України з метою відвідування дівчини, з якою він познайомився в Інтернеті, та не повідомив про дійсну мету свого візиту до України;

- заявник не надав доказів та достовірних тверджень щодо отримання ним вироків суду про застосування щодо нього смертної кари, арешту та інших обмежень, застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження. При цьому, повідомлені заявником факти про його затримання органами служби безпеки не пов'язані з його політичними поглядами. Відомості про наявність відкритих щодо нього кримінальних проваджень на території країни походження йому невідомі;

- до приїзду в Україну заявник протягом місяця (тобто, у період з 25.12.2013 по 26.01.2014) перебував на території міста Дубаї (Об'єднані Арабські Емірати), що, на думку працівників органу міграційної служби можна кваліфікувати як перебування у третій безпечній країні, визначення якої міститься у ч. 22 ст. 1 Закону № 3671-VI. Таким чином, у разі якщо побоювання заявника дійсно мали суттєвий характер, то він мав можливість звернутися за захистом до компетентних органів на території Дубаї. Наведене, в свою чергу свідчить про те, що заявник насправді має на меті отримати не захист від можливих політичних переслідувань чи погроз в країні його постійного проживання, а лише отримати можливість легалізуватися на території України, з метою подальшого отримання українського громадянства.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що згідно відомостей, наданих позивачем, причиною залишення країни громадянської належності є політичні переконання. Отже, позивач використав зазначену обставину для того, щоб виїхати з Таджикистану з метою легалізуватися на території Україні.

Так, з пояснень позивача вбачається, що метою звернення за захистом в Україні є отримання документів для легального перебування на її території.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не знаходить підстав вважати, що позивач переслідувався в Таджикистані за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, позивач не надав суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у політичних переслідуваннях та наявності загрози його життю чи здоров'ю з цих підстав.

Посилання апелянта на матеріали із загальнодоступних засобів масової інформації (повідомлення (звіти) міжнародних неурядових правозахисних організацій та ін.) колегія суддів не бере до уваги, оскільки наведена в них інформація про негативну оцінку правлячого режиму в Таджикистані та випадки порушення прав людини носить або загальний неопосередкований характер, або не стосується конкретно позивача. Крім того, в матеріалах справи відсутні документальні підтвердження фактів ведення позивачем активної опозиційної діяльності на території країни походження, які б могли призвести до переслідувань на політичному підґрунті.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянина Таджикистану ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2017 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст ухвали виготовлений 28.02.2017.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.