Справа № 357/12671/16-а
Суддя: Кошель Б. І.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий - суддя Кошель Б. І. ,

при секретарі - Антко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 6 м. Біла Церква справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Біла Церква Київської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що вона постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, є потерпілою від наслідків аварії на ЧАЕС 4 категорії, в АДРЕСА_3 проживали її батьки, після їх смерті вона використовує будинок в якості дачі, обробляла город, садок та підтримувала будинок в зразковому стані. В 2013 році з метою встановлення автономного опалення та виготовлення всіх необхідних для цього документів на свою дочку ОСОБА_2, позивачка подарувала останній власну квартиру та прописалась на дачі в с. Дулицьке Сквирського району, при цьому не змінила свого місця проживання в м. Біла Церква. 16.09.2016 року вона отримала повідомлення начальника УПФУ у м. Білій Церкві від 30.06.2016 року про те, що оскільки вона проживає з 2006 року в селі Дулицьке Сквирського району, яке не належить до зони радіоактивного забруднення, то у неї виникла переплата пенсії по ст.ст. 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в сумі 21126 грн. 32 коп., їй було запропоновано повернути зазначені кошти або буде проводитися відрахування з її пенсії по 20% щомісячно з липня 2016 року до повного погашення. Таке рішення позивач вважає незаконним, оскільки той факт, що в неї є будинок в с. Дулицьке, яким вона користується і де зареєстрована з 2006 року, не свідчить про те, що вона постійно там проживає з часу реєстрації, оскільки до червня 2013 року вона проживала в м. Біла Церква, місце проживання не змінювала, вказаний будинок був подарований їй батьком ще в 1992 році, посвідчення потерпілої особи 4 категорії вона одержала в законний спосіб. А тому позивач просила суд визнати неправомірними дії відповідача щодо утримання 20 % пенсії з липня 2016 року; зобов'язати відповідача повернути утримані кошти за весь період, починаючи з липня 2016 року.

Представники УПФУ в м. Білій Церкві позов не визнали, пояснили, що згідно довідки Дулицької сільської ради Сквирського району, яку було надано на запит УПФУ в м. Білій Церкві, позивач постійно проживає з 15.12.2006 року на території села Дулицьке, яке не належить до зони радіоактивного забруднення, в зв'язку з цим позивачу було нараховано переплату грошових виплат, передбачених ст.ст. 39,51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 30.06.2007 року по 30.06.2016 року в сумі 21126 грн. 32 коп., які позивач мала право одержувати тільки в період проживання на території радіоактивного забруднення. Відповідно до рішення УПФУ, яке прийнято в межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з пенсії позивача відраховується по 20 % починаючи з липня 2016 року до повного погашення переплати.

Заслухавши пояснення позивачки, представників відповідача, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено по справі, позивач перебуває на обліку в УПФУ у місті Білій Церкві та одержує пенсію за віком з 22.07.2006 року, належить до 4 категорії потерпілих від наслідків аварії на ЧАЕС як особа, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю, що стверджується сторонами по справі та копією посвідчення потерпілої особи серії НОМЕР_1, яке видано 22.06.2006 року Київською облдержадміністрацією.

З матеріалів справи вбачається, що 24.06.2016 року УПФУ у місті Білій Церкві прийнято рішення за № 341 про утримання надміру виплачених сум пенсій, згідно якого позивачці нараховано переплату сум пенсії в зв'язку з її проживанням в АДРЕСА_3 за період з 30.06.2007 року по 30.06.2016 року в розмірі 21126 грн.32 коп. В рішенні зазначено, що в разі ненадходження від пенсіонера коштів протягом місяця з дня його повідомлення про прийняття рішення, утримувати переплату в розмірі 20 % пенсії щомісячно, починаючи з 01.07.2016 року до повного погашення, що слідує з письмових заперечень відповідача та підтверджується сторонами по справі.

Листом від 30.06.2016 року № 10782/01 відповідач повідомив позивачу, що в зв'язку з її проживанням з 2006 року в селі Дулицьке Сквирського району згідно довідки Дулицькох сільської ради, яке не належить до зони радіоактивного забруднення, у неї виникла переплата пенсії по ст.ст. 39,51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в сумі 21126 грн.32 коп., яка буде утримуватись з її пенсії по 20% щомісячно до повного погашення починаючи з липня 2016 року, позивачу також було запропоновано внести вказану суму коштів на розрахунковий рахунок УПФУ.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до адміністративного суду.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Так, за ст.14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: в тому числі особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Згідно ст.15 вказаного Закону, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Постановою КМ України від 20.01.1997 року № 51 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Як передбачено п.10 цього Порядку, посвідчення видаються іншим потерпілим і учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також дружині (чоловіку) або опікуну дітей померлого громадянина, смерть якого пов'язана з Чорнобильською

катастрофою - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

Вище в рішенні вказано на те, що позивачу Київською облдержадміністрацією у встановленому законом порядку, тобто, за поданням органу місцевого самоврядування, було видано 22.06.2006 року посвідчення потерпілої особи від наслідків аварії на ЧАЕС 4 категорії.

За відомостями про реєстрацію місця проживання в паспорті позивача, вона тільки з 15.12.2006 року була зареєстрована в селі Матюші, а з 02.01.1991 року постійно зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1.

Згідно довідки уповноваженого органу, наданої на запит суду, - Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області від 02.02.2017 року № 25, ОСОБА_1, зареєстрована в АДРЕСА_3, з 15.12.2006 року по теперішній час, але фактично проживає за вказаною адресою з червня 2013 року.

Положеннями ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

В п.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» вказується на те, що судам слід враховувати, що згідно зі статтею 3 Закону України

"Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні" місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місцем перебування

- адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Отже, згідно вищенаведених правових норм, місцем проживання ОСОБА_1 в період до червня 2013 року є АДРЕСА_1, оскільки їй було призначено пенсію за віком саме за цим місцем проживання, з врахуванням цього місця проживання їй було оформлено уповноваженим органом посвідчення потерпілої особи від наслідків аварії на ЧАЕС 4 категорії, саме це місце проживання зареєстроване в установленому законом порядку, УПФУ у місті Білій Церкві офіційне листування з ОСОБА_1 здійснюється за вказаною адресою.

В судовому засіданні було встановлено, що підставою для винесення УПФУ у місті Білій Церкві оскаржуваного рішення про нарахування переплати пенсії стала довідка, видана Дулицькою сільською радою від 27.05.2016 року №87 на запит УПФУ у місті Білій Церкві про те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрована та проживає на території населеного пункту за адресою: АДРЕСА_3 з 15.12.2006 року.

На звернення ОСОБА_1 Дулицька сільська рада повідомила листом за № 316 від 27.07.2016 року та довідкою на запит суду №26 від 02.02.2017 року про те, що інформація стосовно її проживання з 15.12.2006 року а селі Дулицьке була надана помилково згідно книги реєстрації місця проживання, і в ній вказане тільки місце реєстрації, а не фактичне проживання.

Крім того, згідно висновку старшого ДОП сектора превенції відділення поліції №2 Білоцерківського відділу поліції С.П. Борець від 22.02.2017 року встановлено, що позивачка ОСОБА_1 фактично проживала в АДРЕСА_1 в період з 1991 року по 2013 рік.

Також, згідно довідки КЗ КОР «Білоцерківський обласний онкологічний диспансер» від 18.01.2017 року №17, позивачка ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку з 28.10.2005 року, в період з 05.06.2007 року по 06.06.2007 року та з 21.06.2011 року по 30.06.2011 року перебувала на стаціонарному лікуванні.

Тобто, будь-які офіційні відомості щодо проживання ОСОБА_1 у селі Дулицьке з 2006 року як у сільській раді так і у відповідача відсутні, тоді як уповноваженими органами було видано відповідні довідку про її постійне проживання в АДРЕСА_1.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку

по АДРЕСА_3 на підставі договору дарування ще від 10.12.1992 року, що слідує з копії цього договору, на якому є реєстровий напис Білоцерківського МБТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно на ім'я ОСОБА_1 в книзі реєстр № 3 від 30.12.1992 року.

Але належність на праві власності позивачу вказаного житлового будинку не свідчить про те, що цей будинок є місцем її постійного проживання.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що в даному випадку при прийнятті рішення про нарахування переплати пенсії позивачу у відповідача - УПФУ у місті Білій Церкві не було безспірних доказів того, що позивач постійно проживає в селі Дулицьке з 2006 року, таких доказів відповідачем не надано і в судовому засіданні.

При вирішенні спору судом також приймаються до уваги наступні обставини: згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.04.2011 року по справі № 2-а-31703/2010, залишеному без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2012 року, та рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2011 року по справі № 2-а-31705/2010, залишеному без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2013 року було зобов'язано УПФУ у місті Білій Церкві провести перерахунок доплати до пенсії та додаткової пенсії згідно ст.ст. 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_1 як особі, яка проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, що стверджується копіями вказаних судових рішень, якими встановлено місце її проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю з 17.06.2010 року.

Зазначені рішення суду набрали законної сили, по даний час не скасовані.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Крім того, той факт, що позивач має місце проживання АДРЕСА_1, підтверджується показами, допитаних в судовому засіданні, свідків ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_6, які підтвердили факт проживання позивачки в АДРЕСА_1 в період з 1991 року по 2013 рік.

Отже, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення на підставі ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», діяв всупереч з нормами законодавства, на які вказано вище, а тому такі дії відповідача суд вважає протиправними.

Відповідно до ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що відповідач повідомив позивача про прийняття оскаржуваного рішення листом від 30.06.2016 року, до суду позивач звернулася з даним позовом 15.11.2016 року, тобто в установлений строк.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач не просить суд скасувати зазначену відмову.

Суд зазначає, що у разі помилкового обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права чи неналежного формулювання позовних вимог, адміністративні суди мають право на підставі частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи.

Положення статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України цілком кореспондуються з положеннями частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оскільки в межах спірних правовідносин саме відмова відповідача, оформлена рішенням від 24.06.2016 № 341, порушує права та інтереси позивача, суд вважає, що повний та ефективний захист порушеного права позивача передбачає визнання такої відмови протиправною та її скасування.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, з метою забезпечення ефективного способу захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним рішення Управління Пенсійного Фонду України в місті Білій Церкві Київської області від 24.06.2016 року № 341 про утримання з пенсії ОСОБА_1 надміру виплачених сум починаючи з 01 липня 2016 року, зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в місті Білій Церкві Київської області повернути ОСОБА_1 утримані кошти за період з 01 липня 2016 року.

На виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав належних та достатніх доказів на підтвердження правомірності прийнятих рішень та вчинених дій.

З огляду на зазначене, беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Позивачка також просила суд відшкодувати на її користь понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн.20 коп., що підтверджується наданою до суду квитанцією.

Як передбачено ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень,

що виступив стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За положеннями ст. 87 КАС України до судових витрат належить судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи.

Керуючись ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.19 Конституції України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», постановою КМ України від 20.01.1997 року № 51, якою затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, ст.ст. 2, 6, 11, 17, 71, 72, 87, 94, 99, 158-163, 167,185,186 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним рішення Управління Пенсійного Фонду України в місті Білій Церкві Київської області від 24.06.2016 року № 341 про утримання з пенсії ОСОБА_1 надміру виплачених сум починаючи з 01 липня 2016 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в місті Білій Церкві Київської області повернути ОСОБА_1 утримані кошти за період з 01 липня 2016 року.

Відшкодувати на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних призначень Управління Пенсійного Фонду України в місті Білій Церкві Київської області.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Б. І. Кошель