Справа № 705/536/17
Суддя: Коваль А. Б.
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №705/536/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.03.2017 Уманський міськрайонний суд Черкаської області

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Коваль А.Б., розглянувши у скороченому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Уманського міськрайонного суду з адміністративним позовом про те, що вона брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильскій АЕС у 1987 році, внаслідок чого втратила працездатність. Починаючи з перших хвилин аварії на 4-му енергоблоці ЧАЕС, 26 квітня 1986 року, українська держава взяла на себе зобовязання не тільки сплачувати заробітну плату підвищену до 16 кратного розміру в залежності від реального рівня дії радіації в місці проведення робіт, але й надала безпрецедентні гарантії в разі каліцтва або захворювання, викликаного аварією на ЧАЕС, пенсії призначалися в порядку, передбаченому чинним на той час законодавством, у випадку каліцтва або професійного захворювання, відповідно до Правил. Ці правила регулювали щомісячні виплати компенсацій витрати заробітної плати, понад розмір соціальної державної пенсії, встановленої для всіх громадян на випадок втрати працездатності, виключно для працюючих, службовців, які отримали травми, професійні захворювання внаслідок порушень норм безпеки, відсутності контролю за обовязковими вимогами санітарного законодавства, та інше, з боку держави.

Виключно для інвалідів ліквідаторів наслідків аварії на ЧАЕС українська держава встановила, що працівники та службовці, які отримали професійну хворобу, пенсії повинні нараховуватися відповідно до Списку № 1, затвердженому постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року № 1173 без обмежень, незалежно від тривалості праці у шкідливих умовах. Неодноразово звертаючись до УПФ в ОСОБА_2 районі зробити перерахунок пенсії у відповідності до ст.ст. 49-54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Але, влада, на думку позивача, без всяких юридичних підстав, відмовилася виконувати, взяті на себе зобовязання з компенсації шкоди здоровю позивача, втрати професійної працездатності під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Так, у 2011 році, були надумані: Постанова Кабінету Міністрів України №745 від 06.07.2011р. «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», та № 1210 від 23.11.2011р. «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була штучно виведена формула нового Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який, фактично, фальсифікував всі правовідносини, які встановилися між позивачем та державою внаслідок втрати позивачем працездатності від каліцтва, отриманого під час ліквідації аварії на ЧАЕС. Ця формула, як і весь порядок в цілому, є юридично нікчемними у випадку позивача , так як юридично припинили гарантії надані державою на виконання Конституції України.

Частина 3 статті 22 Конституції України гарантує, що існуючі права позивача на отримання від держави за рахунок державного бюджету державних пенсій в розмірі не меншому ніж 8,75 мінімальних пенсій за віком, визначені статтями 49-54 Закону України від 28.02.1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не можуть бути звужені, скасовані або обмежені при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Є чисельні рішення Конституційного Суду України (наприклад висновки суду від 22 вересня 2005 року по справі № 5-рп/2005, № 6- рп/2007 від 9 липня 2007 року, справа про соціальні гарантії громадян, № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року) в яких чітко визначено: «5. Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних норм Кодексу, виходить з такого. Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена» (КСУ №5-рп/2005). Верховна Рада України 02.06.2016 року звернула увагу на порушення існуючих у українців прав та свобод, фактичну наругу над Конституцією України, та внесла до неї зміни - 30 вересня 2016 року набрав законної сили Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VІІІ від 02.06.2016 року, яким Конституція України доповнена статтею 151-2 наступного змісту: «Стаття 151- 2. Рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обовязковими, остаточними і не можуть бути оскаржені». Таким чином у органів Пенсійного фонду України зявився остаточний обовязок виплачувати належну позивачеві державну пенсію, як ліквідатору наслідків Чорнобильської катастрофи в розмірі визначеному редакцією Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року на час виникнення у позивача права на соціальну допомогу як інваліда ЧАЕС.

22.12.2016 року позивач звернулась до відповідача з відповідною заявою, провести нарахування та виплату належних позивачеві державної пенсії ( основної та додаткової), як інваліду - ліквідатору ЧАЕС у відповідності до Конституції України, на що отримала відповідь від 27.12.2016 року №17339/17. Ця відмова є свідомим порушенням з боку відповідача в відношенні позивача, вимог статей 22 та 46 Конституції України, якими він, відповідно до п. 2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, а також у містах та районах (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за №41/26486), зобовязаний керуватися у своїй діяльності, а також підпунктів 7 та 8 пункту 4 цього положення, згідно яких відповідач призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, для чого забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату цих пенсій, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок державного бюджету України.

Просить: визнати протиправними порушення з боку ОСОБА_2 відділу обслуговування громадян ОСОБА_2 обєднаного УПФУ у відношенні позивача та вимог статей 22 та 46 Конституції України; зобовязати ОСОБА_2 відділ обслуговування громадян ОСОБА_2 обєднаного УПФУ, негайно поновити Конституційне право позивача отримувати державну пенсію як інваліду-ліквідатору ЧАЕС 2 групи в розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком, для чого зобовязати негайно здійснити відповідний перерахунок та забезпечити своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату цих пенсій за рахунок державного бюджету України, довічно.

Відповідач у встановлений законом строк заперечень на позовну заяву не подав.

Відповідно до ч.4 ст.183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, суддя приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася 31 січня 1950 року. Згідно посвідчення серії А №300269 від 14.04.2016 року являється особою постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1). Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААА №530036 від 26.08.2016 року позивачу встановлено третю другу групу інвалідності, повязану з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

27 грудня 2016 року відповідачем на адресу позивача було направлено відповідь на її звернення від 22.12.2016 року, в якій зазначило, що виплати відповідачеві здійснюються у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 року і здійснення виплат в порядку, в якому просить позивач, суперечитиме чинному законодавству.

Україна є правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно з Конституцією України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження і суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частина 2 ст. 19 Конституції України передбачає, що «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Відповідно до ч. 3 ст.46 Конституції України, пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

23 листопада 2011 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої було змінено порядок обчислення пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв'язок з Чорнобильською катастрофою та зроблено перерахунок пенсій з 01 січня 2012 року.

Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року щодо відповідності Конституції України(конституційності) пункту 4 розділу VІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», було визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу VІІ «Прикінцеві положення»Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23.12.2010 року з наступними змінами, де Конституційний Суд України зазначив, що Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України.

Відповідно ч.1 ст.117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України є органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто Кабінету Міністрів України надано право визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в п.п.2, 3 ст.116 Конституції України.

Рішення Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів, є обов'язковими для виконання на всій території України для органів державної влади при виконання ними своїх функцій, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (п.1 ст. 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кайртан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначення як законами України так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України.

Слід звернути увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні №3-рп/2012 від 25.01.2012 року виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2,3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Даним рішенням Конституційного суду дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В даному випадку, суд з урахуванням наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому його позов слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.46, 116, 117 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011,рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25.01.2012 року, ст.ст.49, 50, 54, 56, 57, 63, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року із змінами та доповненнями, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року із змінами та доповненнями, п.9 Прикінцевих положень, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 рокуіз змінами та доповненнями, Постановою Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 року «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із змінами та доповненнями, Постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25.03.2014 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» та ст. ст.5, 6, 17, 159-163, 183-2 КАС України, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Уманський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. В разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: А.Б. Коваль