Справа № 336/575/17
Суддя: Зарютін П. В.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

336/575/17-а

2-а/336/95/17

1 березня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Чернишовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду у Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач подав до суду вищевказаний позов, вказавши, що він перебуває на обліку в управлінні пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя та отримує пенсію.

Розмір його пенсії станом на 01.01.2016 року складає 1071,44 грн., тобто пенсія позивача є нижчою, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

13.01.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії у відповідності до показника встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Листом від 24.01.2017 року відповідач повідомив, що пенсія позивача розрахована вірно, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач вказує суду, що його пенсія призначена та виплачується в порядку та у розмірі, що передбачений ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням положень Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 року № 265, але розмір пенсійних виплат, які проводяться, є меншим, ніж встановлений Законом розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність. Таким чином, посилання відповідача у відповіді від 24.01.2017 року є таким, що не ґрунтується на законі, тобто не відповідає вимогам ч. 3 ст. 46 Конституції України, ст.ст. 7, 42 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та є неправомірним, оскільки порушує його законне право на перерахунок пенсії у зв'язку зі збільшенням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Посилаючись на незаконність вказаної відмови позивач просить суд зобов'язати відповідача провести перерахунок його пенсії, шляхом її підвищення до розміру прожиткового мінімуму на одну особу з розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, та провести відповідні виплати, починаючи з 01.01.2016 року, з урахуванням раніше виплачених сум, та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 1800 грн.

Представник відповідача у судове засідання не явився, надав на адресу суду заперечення на адміністративний позов, якими підтвердив обґрунтованість вищевказаної відмови позивачу.

В силу ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

У відповідності до ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом на підставі досліджених письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 30.01.2016 року перебуває на обліку в управлінні-відповідача, загальний стаж його роботи складає 34 роки 11 місяців 8 днів.

З 1 січня 2016 року позивач отримує пенсію у розмірі 1071,44 грн.

13.01.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою, згідно з якою просив здійснити перерахунок та підвищити розмір пенсії до рівня діючого прожиткового мінімуму встановленого законодавством України.

Відповідачем відмовлено у здійснені перерахунку пенсії, про що надано лист № 39/3-1 від 24.01.2017 року.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили дієздатність, визначеного законом.

Статтею 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" визначено, що прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" мінімальна пенсія, це державна соціальна гарантія, розмір якої визначається цим Законом.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" розмір прожиткового мінімуму дляосіб, які втратили працездатність складає : з 1 січня 2016 року - 1074 гривні.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" розмір прожиткового мінімуму дляосіб, які втратили працездатність складає : з 1 січня 2017 року - 1247 гривні.

За приписами ч.2 ст.7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

При цьому, імперативною нормою, яка підлягає застосуванню до спірних відносин - статтею 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" - визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності необхідного страхового стажу не може бути меншим, ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений законом.

Положення абз. 2 п. 7-2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" відповідно до якого зменшення розміру пенсії за віком застосовується протягом усього періоду отримання пенсії незалежно від її виду, не впливають на висновок суду.

Так, відповідно до абз. 1 п. 7-2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 27 цього Закону зменшується на 0,5 відсотка за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію, але таке зменшення необхідно здійснювати з урахуванням вимог статті 28 цього Закону.

Згідно з частиною 3 статті 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.8 Конституції України та ч.3 ст.8 КАС України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Верховний Суд України в постанові Пленуму „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 01.11.1996 р. зазначив, що оскільки Конституція має вищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії, судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Також, суд звертає увагу на приписи ч. 2 ст. 8 КАС України, яка зобов'язує суд застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 18.07.2006 року по справі „Проніна проти України" та від 12.07.2016 року по справі «Петриченко проти України» констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції. При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначив, що у цих справах заявники звертались до національних судів з вимогою вирішити їх спори щодо пенсії з органами соціального забезпечення. Заявники посилались, зокрема, на положення ст. 46 Конституції України, заявляючи, що їх пенсії не повинні бути нижчими за прожитковий мінімум. Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позови з цієї точки зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції. На думку Суду національні суди, цілком ігноруючи цей момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов'язання щодо п. 1 ст. 6 Конвенції.

Враховуючи наведене, а також факт того, що розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, не є стабільним і встановлюється щорічно бюджетним законодавством, а виплата пенсії не підлягає обмеженню строком, суд прийшов до висновку, що дії відповідача по виплаті пенсії позивачу в розмірі, який є нижчим ніж встановлено законом, є неправомірними, а отже позовні вимоги в частині визнання протиправною відмови відповідача у перерахунку та виплаті пенсії на рівні діючого прожиткового мінімуму встановленого законодавством України для осіб, які втратили працездатність, по день винесення рішення у справі підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача надалі проводити виплати відповідно до ст.46 Конституції України та ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд вважає, що ця вимога є передчасною і не може бути на даний час предметом розгляду у суді, оскільки направлена на майбутнє, а тому в задоволенні цієї вимоги необхідно відмовити.

Крім того, матеріали справи свідчать, що позивач звернувся з вимогами за період з 01.01.2016 року.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Виходячи з матеріалів справи вбачається, що позивач не навів поважних причин пропуску строку.

Тому, з огляду на звернення позивача до суду у січні 2017 року з позовними вимогами про перерахунок пенсії за період з 01.01.2016 року, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача за період з 01.01.2016 року по 31.07.2016 року залишити без розгляду.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частина третя цієї статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

В силу ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів.

Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Суд критично оцінює розрахунок витрат на правову допомогу, оскільки він складений одноособово представником позивача, який заінтересований в результатах розгляду питання про стягнення вказаних витрат, отже такий розрахунок не може бути доказом підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів.

Таким чином позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, Законом України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Пенсійного фонду України № 224/30 від 30.04.2002 р., Положенням про управління Пенсійний фонд України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 р. №8-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 25.02.2008 р. №5-5), ст.ст. 2, 5, 6, 9-12, 41, 99, 100, 158, 160-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду у Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати відмову Управління пенсійного фонду у Шевченківському районі м. Запоріжжя від 24.01.2017 року за № 39/-1 здійснити перерахунок та підвищити розмір пенсії ОСОБА_1 до рівня діючого прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України - протиправною.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду у Шевченківському районі м. Запоріжжя провести перерахунок та виплатити різницю між прожитковим мінімумом, для осіб, які втратили працездатність, та виплаченоюОСОБА_1 пенсії за період з 31 липня 2016 року по день винесення рішення у справі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 31.07.2016 року - залишити без розгляду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - управління пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя на користь державного бюджету Шевченківського району м. Запоріжжя судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.В. Зарютін

01.03.2017