Справа № 645/3875/16-а
Суддя: Шевченко Г. С.
Дата ухвалення: 2017-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 645/3875/16-а
Провадження № 2-а/645/41/17
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2017 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Шевченко Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Дикань Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій та рішення протиправними, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просить:

- визнати відмову Міністерства оборони України протиправною в призначені та виплаті йому одноразової грошової допомоги відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», Постанови КМУ №975 від 25.12.2013р. «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги…» та Наказу Міністерства Оборони України № 530 від 14.08.2014 року;

- визнати протиправним рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 08.07.2016 року протокол №54 п. 67, яким йому відмовлено в призначені і виплаті одноразової грошової допомоги;

- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про виплату та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» та Постановою КМУ 975 від 25.12.2013 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги…» у розмірі 150 - кратного прожиткового мінімуму, на день встановлення інвалідності, а саме: 182 700 грн.
- зобов`язати відповідача відповідно до ст. 267 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішенням звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 01.01.2015 року по 01.01.2017 рік йому була встановлена ІІІ група інваліда війни, що підтверджується довідкою МСЕК від 22.12.2014 року.

У зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про призначення йому виплати одноразової грошової допомоги відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», постанови КМУ №975 від 25.12.2013 р. «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги…» та наказу Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014р.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.07.2016 року йому було повідомлено, що рішенням Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 08.07.2016 року № 54 йому було відмовлено в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Позивач вважає, що відмова в призначенні йому одноразової грошової допомоги та рішення Міністерства оборони України є протиправним, тому він змушений звернутися до суду.

Представник Міністерства оборони України Вельма І.О. надав суду заперечення на позовну заяву, у якому з позовні вимоги не визнав у повному обсязі, зазначив, що позивач, обґрунтовуючи свою правову позицію, керується нормами законодавства, що були чинні не на момент встановлення йому III групи інвалідності, оскільки з адміністративного позову вбачається, що позивач проходив строкову військову службу у Збройних Силах, у зв`язку з начебто отриманим пораненням 19.12.2001 року позивачу було встановлено III групу інвалідності, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку в Демократичній республіці Афганістан. У подальшому, при повторних оглядах позивача, йому підтверджувалась III група інвалідності, а саме - довідкою до акту огляду МСЕК від 22.12.2014 року серії 10 ААБ № 204859. Як вбачається з матеріалів справи, III група інвалідності позивачу була встановлена 19.12.2001 року, а тому при вирішенні питання щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу необхідно керуватися законодавством, що діяло на цей день, а саме - Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року, постановою Кабінету Міністрів України №488 «Про умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум» від 19 серпня 1992 року.

Зазначив, що абз. 3 п. 2 Постанови від 25.12.13 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», яка набрала законної сили 01.01.14 року встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Отже, відповідно до ч.1 ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), позивач мав право на отримання страхової суми, у разі встановлення інвалідності, проте ОСОБА_1 не надав інформації про отримання або не отримання позивачем відповідних страхових виплат.

Також представник відповідача зазначив, що позивачем не були надані на адресу військового комісаріату не всі документи, передбачені Порядком № 975, а саме не було надано копії документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження. За відсутності таких документів неможливо визначити право позивача на отримання одноразової грошової допомоги.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача Вельма І.О. проти позову заперечував, посилаючись на раніше надані ним заперечення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (посвідчення серії НОМЕР_1 від 22 грудня 2014 року, видане Управлінням праці та соціального захисту населення Фрунзенської районної ради у м. Харкові).

З листа Харківського обласного військового комісаріату від 20.02.2017 року вбачається, що 14.11.1981 року ОСОБА_1 був призваний Комінтернівським РВК м. Харкова на строкову військову службу, яку з листопада 1981 року по січень 1982 року проходив у військовій частині № НОМЕР_2 , з січня 1982 року по грудень 1983 року - у військовій частині польової пошти № 15616, 06.12.1983 року був демобілізований.

Згідно свідоцтва про хворобу № 78 від 31.05.2001 року, виданого військово-лікарською комісією Київського РВК на підставі висновку судово-медичної експертизи № 228-Д від 31 травня 2001 року, ОСОБА_1 отримав поранення в 1982 році під час бойових дій в Республіці Афганістан. (а.с. 13)

19 грудня 2001 року при первинному огляді ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була встановлена ІІІ група інвалідності з 19.02.2001 року у зв`язку з пораненням під час виконання ним обов`язків військової служби у ДРА, інвалідність встановлена до 01.04.2004 року. (а.с. 79)

Відповідно до довідки МСЕК серії 10 ААБ № 204859 від 22.12.2014 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.01.2015 року має ІІІ групу інвалідності, пов`язану з виконанням ним обов`язків військової служби в ДРА, інвалідність встановлено на строк до 01.01.2017 року. (а.с. 6)

ОСОБА_1 звернувся до Харківського обласного військового комісаріату з заявою про призначення йому виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», Постанови КМУ №975 від 25.12.2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та Наказу Міністерства Оборони України №530 від 14.08.2014 року.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 № 1744/ВСЗ від 29.07.2016 року йому було повідомлено, що відповідно до рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 08.07.2016 року № 54, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги особам, які звільнені з військової служби та інвалідність яким встановлено до набуття чинності Закону України від 04 квітня 2006 року № 33597-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, оскільки згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, у тому числі й ОСОБА_1 (п. 67 вказаного рішення) (а.с. 5).

Відповідно до Конституції України визначені права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод визначаються законами України. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст.22, п.1 ст.92).

Згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Судовим розглядом встановлено, що з моменту первісного встановлення інвалідності з причин захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, одноразова допомога в зв`язку з встановленням інвалідності позивачу не виплачувалася, що підтверджується листом Харківської обласної дирекції ПАТ НАСК «Оранта» № 856 від 27.12.2016 року. (а.с. 75)
Положеннями ч. 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

На момент обстеження МСЕК 22.12.2014 р. та встановлення ІІІ групи інвалідності позивачеві, діє Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 (далі - Порядок № 975).

Згідно п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до п. 8 Положення про порядок, умови і критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМУ № 1317 від 03.12.2009 р. визначено, що датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у п. 3 цього Положення. Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюється до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд.

Наведене свідчить про те, що первинна довідка МСЕК при повторному огляді комісії та встановленні тієї ж групи інвалідності втрачає свою чинність з дати, до якої встановлена група інвалідності.

З наданої позивачем довідки МСЕК вбачається, що ІІІ група інвалідності встановлена позивачу з 01.01.2015 р.

Суд зазначає, що законодавець не пов`язує право позивача на отримання одноразової грошової допомоги з первиною довідкою МСЕК, оскільки законодавством чітко встановлено, що право виникає з дати, що зазначена у довідці МСЕК, відповідно до п. 3 Порядку 975, а тому позиція відповідача, що право на одноразову грошову допомогу виникає лише з довідкою МСЕК первинного огляду є хибною.

Ст. 16-4 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» та П. 19 Порядку затвердженим Постанови КМУ №975 від 25.12.2013 року передбачений вичерпний перелік обставин при яких не здійснюється виплата одноразової грошової допомоги, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:
а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Жодних доказів, що позивачем було: 1) вчинено злочин або адміністративне правопорушення; 2) вчиненні ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; 3) навмисно спричиненнив собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); 4) подано позивачем завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, відповідачем не було надано, а від так рішення відповідача про відмову в призначені одноразової грошової допомоги є протиправним.
Суд зазначає, що у відповідача не було підстав для відмови в призначені і виплати одноразової грошової допомоги позивачу, а від так відмова в призначені одноразової грошової допомоги позивачу та рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 08.07.2016р. протокол №54 п. 67 є протиправними.

Щодо позиції відповідача, що на позивача не розповсюджується Порядок затверджений постановою КМУ №975 від 25.12.2013р., а відповідно до п. 2 постанови КМУ №975 від 25.12.2013р., на нього розповсюджується постанова КМУ №499 від 28.05.2008р.

Суд зазначає наступне: постанова Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 не розповсюджується на позивача, оскільки відповідно до пп.4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 особи мають право на одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності лише у тому разі, коли вони отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби.
З позивачем жодного нещасного випадку на службі не траплялося, а інвалідність, яку він отримав не є наслідком захворювання отриманого ним в період проходження служби. Інвалідність позивач отримав в наслідок поранення (контузії), при виконанні воєнного обов`язку в країнах де велись бойові дії в ДРА.
Поранення та контузія отриманні при бойових діях не є нещасним випадком, що підтверджується наказом Міністра оборони України № 36 від 06.02.2001р., яким затверджено інструкцію про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України.
Щодо посилання відповідача, що позивачем не було надано документ про обставини поранення суд зазначає наступне:

Суд вважає за необхідне зазначити, що довідка, яку вимагає від позивача відповідач, наведена у додатку № 5 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджене наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 (далі - Положення № 402), яка визначає, що поранення отримано не в стані алкогольного сп`яніння тощо, видається з 14 серпня 2008 року коли МО України було видано Наказ № 402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України».

Позивачу встановлювався причинний зв`язок отримання позивачем поранення у іншому порядку, а саме Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затверджений Наказом Міністерства оборони України від 04.01.1994р.

Так в п 374 зазначено, що при наявності тілесних ушкоджень (відсутність кінцівки, дефекти кісток черепу, рубці після поранень, наявність чужорідних тіл) у колишніх військовослужбовців, учасників війни, інших бойових дій, у тому числі при виконанні інтернаціонального обов`язку в країнах і частинах, які вели бойові дії, а також у колишніх військовополонених, у разі відсутності даних по їх медичний огляд ВЛК з цього приводу в період проходження військової служби, ці особи, незалежно від причини звільнення із Збройних Сил та інших військових формувань України і ступеня придатності до військової служби у даний час, для встановлення характеру і

давності тілесних ушкоджень за направленням військового комісара підлягають огляду судово-медичним експертом (при необхідності після обстеження у лікувально-профілактичному закладі). Результати медичного огляду заносяться в акт судово-медичного дослідження, свідоцтво про хворобу, складене ВЛК військового комісаріату за наслідками поранення, і разом з довідкою про проходження військової служби і перебування у частинах діючої армії, з посиланням на переліки, визначені Кабінетом Міністрів України, подаються в медико-соціальні експертні комісії (МСЕК) для

встановлення причинного зв`язку інвалідності.

Судом встановлено, що саме в такому порядку встановлювався причинний зв`язок отримання позивачем поранення, тому посилання відповідача на відсутність серед документів поданих для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, довідки про причини та обставини поранення є безпідставними, необґрунтованими та протиправними.

Адміністративне судочинство, згідно з частиною першою статті 2 КАС України, спрямоване на захист прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень).

Тобто, у зазначеній нормі права йдеться про захист не будь-якого інтересу, а тільки правового, або інакше - легітимного ("законний інтерес" та "охоронюваний законом інтерес"). Конституційний Суд України визначив його як "прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам".

При визначенні об`єкту захисту в адміністративному судочинстві не можна обмежуватися категорією "суб`єктивні публічні права". Важливо, щоб порушення прав, свобод та інтересів відбулося у публічно-правових відносинах та виходило від суб`єктів владних повноважень при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд не підміняє суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.

Водночас, частиною 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 по інвалідності ІІІ групи (довідка МСЕК від 22.12.2014р.), що настала внаслідок поранення (контузії) та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві ".

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, повно і всебічно з`ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, суд задовольняє позовні вимоги частково, з урахуванням викладеного вище.

Положеннями статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України визначено повноваження адміністративного суду щодо здійснення контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах з метою забезпечення їх повного, правильного і своєчасного виконання.

Вказана стаття передбачає дві процесуальні форми контролю адміністративного суду за виконанням судових рішень в адміністративних справах: судовий контроль за ініціативою суду, що ухвалив відповідне судове рішення, та судовий контроль за ініціативою осіб, які беруть участь у справі, чи інших заінтересованих осіб. У силу принципу офіційності суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, у тому ж кількісному і, якщо це можливо, персональному складі має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень на якого покладено певні обов`язки, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Кодекс адміністративного судочинства України передбачає загальні і спеціальні способи судового контролю. Загальні способи контролю мають усі суди, незалежно від спеціалізації, і вони полягають у розгляді скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних виконавців.Загальний судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому ст. 181 КАС України.

Спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачені ст. 267 КАС, зокрема до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення; накладання штрафу за невиконання судового рішення; визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або на порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

При цьому, згідно з абз.7 п. 4 ч.1 ст. 163 КАС України, постанова складається з резолютивної частини із зазначенням встановленого судом строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій (перебіг цього строку починається з дня набрання постановою законної сили або після одержання її копії, якщо постанова виконується негайно).

Отже, встановлювати судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Разом з цим, слід зазначити, що вказаною статтею Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В даному випадку, суд не вбачає підстав для застосування спеціального контролю за виконанням судового рішення та необхідності зобов`язання відповідача подати протягом 15 днів з дня набрання постановою законної сили, звіт про виконання судового рішення, що передбачено ч.1 ст. 267 КАС України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 6-14, 86, 94, 158-163, 167, 186 КАС України, суд
п о с т а н о в и в :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій та рішення протиправними, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Міністерства оборони України в призначені та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 р. «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та наказу Міністерства оборони України № 530 від 14.08.2014 р.

Визнати протиправним рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 08.07.2016 р., протокол № 54 п. 67.

Зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 по інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок поранення (контузії) та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Суддя Г.С. Шевченко