Справа № 802/304/17-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 р. м. Вінниця Справа № 802/304/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши без здійснення технічної фіксації адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації у Віннницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) до територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області (далі - ТУ ДСА у Вінницькій області, територіальне управління, відповідач ) з адміністративним позовом, у якому просить:

- визнати протиправною відмову у виплаті вихідної неоподаткованої допомоги у зв'язку із виходом у відставку у розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен рік роботи на посаді судді;

- зобов'язати нарахувати і виплатити вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку із виходом у відставку у розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен рік роботи на посаді судді.

На обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 працював на посаді судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з 02.04.1993 року по 28.09.2016 р.

21.11.2016 р. у зв'язку із звільненням із зазначеної вище посади, позивач звернувся з заявою до ТУ ДСА у Вінницькій області про виплату вихідної допомоги у відповідності до положень частини третьої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус судів", яка діяла на момент виникнення у нього права на відставку. Однак, на зазначений лист отримав відповідь в якій зазначено, що правових підстав для виплати такої допомоги немає, оскільки на момент його звільнення Законом України "Про судоустрій та статус суддів" не передбачено право суддів, звільнених з посад у зв'язку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги. Також у листі вказано, що застосовувати до спірних правовідносин Закон України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016р. за №1402-VIII, що набрав чинності 30.09.2016р. управління не може. Окремо, територіальним управлінням, зазначено, що будь - які виплати (в тому числі вихідної допомоги) здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду, як керівника бюджетної установи, однак такий наказ відносно виплати вихідної допомоги позивачу не надходив.

У зв'язку з чим, 05.01.2017 р. позивач звернувся з заявою до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області про видачу наказу щодо здійснення виплати вихідної допомоги у відповідності до положень частини третьої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус судів", яка діяла на момент виникнення у нього права на відставку. Однак, на зазначений лист отримав відповідь, що видати такий наказ суд не вправі оскільки положеннями Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції чинній на момент звільнення) виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку, не передбачалась.

Окрім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що відповідно до положень частини третьої статті 43 Закону України "Про статус суддів", яка діяла на момент призначення його на посаду, йому має бути виплачено вихідну допомогу у розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен рік роботи на посаді судді.

Не погоджуючись з отриманою відмовою, а також вважаючи, що виплату вихідної допомоги, йому мають здійснити у відповідності до положень частини третьої статті 43 Закону України "Про статус судів", яка діяла на момент призначення його на посаду та набуття ним права на відставку, позивач звернувся з цим позовом до суду.

В ході підготовчого провадження ухвалою суду від 17.11.2017р. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області.

Позивач та третя особа в судове засідання не з`явились, подавши заяви (вх. №5369 від 27.02.2017р. та вх. №5447 від 28.02.2017р.) про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про дату час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить розписка. Представником відповідача подано через канцелярію суду письмові заперечення (вх.№5444 від 28.02.2017р.), відповідно до яких просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову, зазначаючи, про те, що станом на день звільнення ОСОБА_1 з посади судді згідно з діючим законодавством підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги були відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи наведену норму, заяви осіб, що беруть участь у справі та належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та, відповідно, про розгляд справи за відсутності таких. При цьому, відповідно до положень статті 41 КАС України технічна фіксація судового процесу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 02 квітня 1993 р. призначений на посаду судді Хмільницького міського суду Вінницької області (в подальшому перейменованого на Хмільницькйий міськрайонний суд Вінницької області ).

08 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято Постанову № 1515-VIII, якою, у зв'язку з поданням заяви про відставку, крім інших, звільнено з посади судді Клімика Костянтина Олександровича.

Згідно наказу Хмільницького міскрайонного суду Вінницької області №95 від 28.09.2016р. ОСОБА_1 відраховано із штату суддів з 28.09.2016 р.

Разом з тим, у позовній заяві позивач вказує, що право на відставку він набув із урахуванням положень статті 43 Закону України "Про статус судів" ще 19.01.2011р., у зв'язку із чим йому призначено щомісячне грошове утримання, як судді, що має право на відставку та продовжує працювати.

При цьому, звертаючись до територіального управління, у своїй заяві від 21.11.2016 р. позивач зазначає, що право на відставку у нього виникло з 1 квітня 2013 року, а тому просить здійснити виплату вихідної допомоги у відповідності до положень частини третьої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яка діяла на момент виникнення у нього права на відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат,

За наслідком розгляду даної заяви отримав відмову, в якій управління вказало, що правових підстав для виплати позивачу такої допомоги немає, оскільки на момент його звільнення Законом України "Про судоустрій та статус суддів" не передбачено право суддів, звільнених з посад у зв'язку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги. Окрім того, у підсумку листа, також зазначено, що застосовувати до спірних правовідносин Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016р. за №1402-VIII, що набрав чинності 30.09.2016р. управління не може, а також, що будь - які виплати (в тому числі вихідної допомоги) здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду, як керівника бюджетної установи, однак такий наказ відносно виплати вихідної допомоги позивачу не надходив.

Позивач не погоджуючись із такою відмовою та вважаючи, що вихідна допомога має бути виплачена йому у відповідності до положень частини третьої статті 43 Закону України "Про статус судів", яка діяла на момент призначення його на посаду та набуття ним права на відставку, звернувся до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд зазначає про наступне.

Як свідчать матеріали справи та зазначалось вище, позивач звільнений відповідно до постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VІІІ, у зв'язку з поданням заяви про відставку, та відрахований зі штату Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області 28.09.2016 року.

Так, організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, станом на дату подання заяви про відставку позивачем та звільнення останнього з посади судді, визначав Закон України "Про судоустрій і статус суддів" (далі в редакції чинній станом на 28.09.2016р.) (далі - Закон № 2453-VI).

Відповідно до частини першої статті 111 Закону № 2453-VI, суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Частина перша статті 120 Закону № 2453-VI зазначає, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади (ч.3 ст. 120 Закону № 2453-VI).

Згідно частини четвертої даної норми суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Разом з тим, положеннями Закону № 2453-VI, що діяв на момент звільнення ОСОБА_1 з посади судді не передбачалось, що судді, які вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога.

Оцінюючи доводи позивача щодо протиправності відмови, суд звертає увагу на зміст листа адресованого територіальному управлінню ДСА, у якому перший просив нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу відповідно до положень статті 136 Закону № 2453-VI в редакції чинній станом на набуття ним права на відставку, а саме 01.04.2013 р.

При цьому, звертаючись до суду, позивач просить визнати протиправною відмову у виплаті допомоги відповідно до положень частини третьої статті 43 Закону України "Про статус суддів", яка діяла на момент призначення його на посаду. Тут слід зазначити, що з такою вимогою до відповідача ОСОБА_1 не звертався.

Отже, відмова у виплаті вихідної допомоги відповідно до положень частини третьої статті 43 Закону України "Про статус суддів" позивачу не надавалась, а відтак не може бути оцінена судом та визнана протиправною.

Оцінюючи позовні вимоги в частині зобов'язання нарахувати і виплатити вихідну допомогу, суд зазначає про наступне.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, серед іншого вказує, що має право на вихідну допомогу у відповідності до положень частини третьої статті 43 Закону України "Про статус судів", яка діяла на момент призначення його на посаду та набуття ним права на відставку станом на 19 січня 2011 року.

Суд наголошує, що на момент звільнення ОСОБА_1 з посади судді Закон України "Про статус судів" втратив чинність на підставі Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України" від 23 грудня 2010 року № 2856-VI, а тому не може бути застосований.

Оцінюючи доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень законів, які діяли на час виникнення у нього права на відставку, суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що його вимоги по суті заявленого спору ґрунтуються на положеннях законодавства, яке було чинним на час призначення його на посаду та виникнення у нього права на відставку, принципах верховенства права та практиці Європейського суду з прав людини.

З цього приводу слід зазначити наступне.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1 № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

З наведеного видно, що у статті 58 Конституції України йдеться про застосування норм у часі саме щодо юридичної відповідальності особи, тоді як у спірній ситуації мова йде про оплату праці.

Окремо щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 р. у справі № 1-1/2013, то такі до уваги судом не беруть, виходячи з наступних міркувань.

У пункті 3.1 вказаного рішення, Конституційний суд України вказує, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону № 2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Разом з цим, суд акцентує увагу на тому, що предметом аналізуємого рішення Конституційного Суду України стало дослідження питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI з наступними змінами (далі - Закон № 2453), редакція якого передбачала виплату вихідної допомоги у 2013 році, а саме, стаття 136 Закону № 2453. Проте, вказаний Закон зазнав суттєвих змін у його змісті (з 1.04.2014 р.), які виключили вихідну допомогу.

За таких обставин, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 09 грудня 2015 року, що діяла в станом на день звільнення позивача. Вказаний закон не передбачав виплату вихідної допомоги при звільнені судді, а тому відсутні підстави зобов'язувати відповідача її нараховувати та виплачувати.

Згідно зі статтею 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 86 КАС України).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що мотивація, на яку посилається позивач, не дає суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, а встановлені у справі обставини не підтверджують позиції позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до статті 94 КАС України, особі, що не є суб'єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову судовий збір не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна