Справа № 826/24299/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
03 березня 2017 року № 826/24299/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів під головуванням судді Добрянської Я.І., суддів Кузьменка В.А., Федорчука А.Б., розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Адміністрації Державної прикордонної служби України, ОКПП Київ
про визнання протиправним та скасування рішення,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до відповідача Державної прикордонної служби України, в якому, з урахуванням клопотання про збільшення позовних вимог вх. від 15.03.2016 р. №19911/16, просить:

- визнати незаконними дії відповідача про прийняття до виконання доручення Генеральної прокуратури України від 03.06.2015 р. №17/2-415 вих.-15;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 03.06.2015 р. про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.11.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.12.2015 р. суддею Добрянською Я.І. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОКПП Київ.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.05.2015 р. головуючим суддею Добрянською Я.І. замінено відповідача у справі на Адміністрацію Державної прикордонної служби України, залучено третю особу ОКПП "Київ" в якості другого відповідача у справі, закінчено підготовче провадження та призначено адміністративну справу №826/24299/15 до судового розгляду в судовому засіданні колегією суддів.

За результатами судового засідання відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

В силу ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Під час письмового провадження у справі серед іншого до суду надійшли письмові пояснення від Адміністрації Державної прикордонної служби України вх. від 23.02.2017 р. №11896/17, в яких в тому числі зазначено про правомірність його дій та рішення, а також наголошено, що з 19.05.2016 р. на адвоката Сініцину М.С. не поширюються передбачені ст. 49 КАС України права, оскільки у наявній у справі копії договору - доручення про надання правової допомоги від 19.05.2015 р. визначено строк його дії до 19.05.2016 р.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з`ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

03.06.2015 р. близько 13-00 год. ОСОБА_1 мав намір вилетіти з аеропорту «Бориспіль» в м. Відень (Австрія), куди, як пояснено представником позивача, завчасно планував поїздку та придбав квиток.

03.06.2015 р. в аеропорту «Бориспіль» працівники Державної прикордонної служби відмовили позивачу в перетині державного кордону України.

На адвокатський запит першим заступником голови Державної прикордонної служби України листом від 07.07.2015 р. №0.14-7382/0/6-15 надано відповідь про те, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» молодшим лейтенантом ОСОБА_2 оформлено рішення від 03.06.2015 р. про відмову у перетинанні державного кордону України позивачу у зв`язку із наявністю в базі даних Державної прикордонної служби відомостей про заборону виїзду з України строком на 6 місяців на підставі доручення заступника генерального прокурора України ОСОБА_3 від 03.06.2015 р. вих. №17/2-415вих.-15.

Дані обставини підтверджуються наявною у справі копією рішення від 13.06.2015 р. Прим. №1 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ НОМЕР_1 .

При цьому у зазначеному рішенні зауважено, що інформацію про підстави для віднесення позивача до зазначеної бази даних він може отримати у розпорядника інформації, що знаходиться в м. Києві по вул. Володимирській, 26, 01601.

Між тим, як встановлено судом із копії даного рішення, від отримання його примірника позивач відмовився, про що міститься відповідний запис.

Листом від 21.08.2015 р. №17/2/2-573 вих.-15 заступником генерального прокурора України повідомлено адвоката позивача про неможливість надання копії доручення про заборону виїзду з України ОСОБА_1 , посилаючись на вимоги ст. 222 КПК України.

В той же час, як встановлено судом з наявної у справі копії доручення від 03.06.2015 р. №17/2-415вих.-15, наданого голові Державної прикордонної служби України заступником генерального прокурора України Столярчука Ю., управлінням спеціальних розслідувань Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000368 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190 КК України.

В рамках вказаного провадження 12.05.2015 р. до Верховної Ради України генеральним прокурором України внесено подання про надання згоди на притягнения до кримінальної відповідальності народного депутата України ОСОБА_1 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 190 КК України.

За результатами розгляду вказаного подання Верховною Радою України 03.06.2015 р. ухвалено рішення щодо надання згоди на притягнення народного депутата України ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

На даний час, як зазначено у дорученні, органом досудового розслідування вживаються заходи щодо викликународного депутата України ОСОБА_1 для проведення із ним слідчих дій. До вручення ОСОБА_1 повідомлення про підозру він є свідком кримінальному провадженні та відповідно до ст. 66 КПК України зобов`язаний прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду.

Після вручення рішення щодо повідомлення ОСОБА_1 про підозру, він отримає статус підозрюваного та відповідно до ст. 42 КПК України зобов`язаний прибувати за викликом слідчого, прокурора, слідчого судді, суду; виконувати обов`язки, покладені на нього рішення про застосування заходів забезпечення кримінального провадження; підкорятися законним вимогам та розпорядженням слідчого, прокурора, слідчого судді, суду.

З огляду на викладене, зважаючи на необхідність забезпечення процесуальних рішень у кримінальному провадженні у відповідності до вимог чинного законодавства заступник генерального прокурора у згаданому дорученні від 03.06.2015 р. №17/2-415 вих.-15 просив голову Державної прикордонної служби України вирішити питання щодо заборони виїзду за межі території України ОСОБА_1 , при цьому строк здійснення контролю становить 6 місяців.

Відтак, вважаючи дії та рішення протиправними та такими, що порушують законні права та інтереси позивача, останній за їх захистом звернувся із цим позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 1 Закону України від 03.04.2003 р. №661-IV «Про Державну прикордонну службу України» (в чинній на час спірних правовідносин редакції) (далі Закон №661) встановлено, що на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Пунктом 8 ст. 19 Закону №661 передбачено, що на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань серед іншого покладаються запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних органів.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначено Законом України від 05.11.2009 р. №1710-VI «Про прикордонний контроль» (далі - Закон №1710).

Згідно до ч. 1 ст. 2 цього закону прикордонним контролем визначається державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон (ч. 2).

Нормою п. 1 ч. 3 цієї статті передбачено, що прикордонний контроль здійснюється щодо осіб, які перетинають державний кордон.

Згідно до ч. 4 ст. 2 Закону №1710 прикордонний контроль включає: перевірку документів (п. 1); виконання доручень правоохоронних органів України (п. 3);

Відповідно до ч. 1 ст. 5 цього Закону прикордонний контроль і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів та вантажів здійснюються: 1) у пунктах пропуску через державний кордон; 2) поза пунктами пропуску у випадках, передбачених частиною третьою цієї статті; 3) на території суміжних держав у порядку, передбаченому статтею 26 цього Закону.

Так, зокрема, паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону (ч. 1 ст. 7).

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон (ч. 2).

Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон (ч. 3).

Паспортні та інші документи осіб перевіряються в кабінах паспортного контролю, на смугах руху транспорту, у контрольних павільйонах, службових приміщеннях пунктів пропуску через державний кордон чи безпосередньо в транспортних засобах (ч. 4).

В той же час положеннями ст. 14 Закону №1710 передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт (ч. 1).

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (ч. 2).

Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України "Про звернення громадян" або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом (ч. 3).

Закон України від 21.01.1994 р. №3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (в чинній на час спірних правовідносин редакції) (далі закон №3857) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну (ч. 1). На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається (ч. 2).

В той же час нормою 6 Закону №3857 визначено підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон.

Так, згідно до ч. 1 цієї статті, громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо:

1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону;

2) діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України;

3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень;

4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання;

5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань;

6) він свідомо сповістив про себе неправдиві відомості - до з`ясування причин і наслідків подання неправдивих відомостей;

8) щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі;

9) він перебуває під адміністративним наглядом міліції - до припинення нагляду.

Громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті (ч. 2).

Громадянин України, який має паспорт, у разі, коли існують обставини, що обмежують відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право його виїзду за кордон, зобов`язаний здати свій паспорт на збереження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, за місцем проживання у місячний термін після виникнення таких обставин. За наявності достатніх підстав паспорт, що зберігається в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, повертається у 10-денний термін з моменту звернення громадянина або його законного представника (ч. 3).

Паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, або в разі використання паспорта для вчинення злочину, або виявлення у ньому підробки, а також у випадках припинення громадянства України. Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами, уповноваженими на те посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, та консульською службою України (ч. 4).

У разі повернення громадянину України тимчасово затриманого (вилученого) паспорта у межах терміну його дії державне мито не справляється (ч. 5).

Порядок перетинання громадянами України державного кордону визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 р. №724) (в чинній на час спірних правовідносин редакції) (далі Правила №57).

Так, зокрема, згідно до п. 12 цих Правил для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень.

Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Пунктом 13 Правил №57 встановлено, що під час здійснення прикордонного контролю уповноважені службові особи підрозділу охорони державного кордону використовують бази даних Держприкордонслужби про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Держприкордонслужби, яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені та втрачені паспортні документи, а також інші передбачені законом бази даних. Інформація про громадян, яким уповноваженою службовою особою Держприкордонслужби або Головою Державної прикордонної служби надано дозвіл на перетинання державного кордону, вноситься до відповідної бази даних.

Під час здійснення прикордонного контролю уповноважені службові особи підрозділу охорони державного кордону відповідно до Закону України "Про прикордонний контроль" за результатами оцінки ризиків проводять опитування громадян, які перетинають державний кордон (п. 14).

У відповідності до п. 15 Правил №57 на підставі рішення уповноваженого законом державного органу про тимчасову відмову у виїзді за кордон (заборону виїзду), прийнятого відповідно до статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону відмовляє громадянину у перетинанні державного кордону, про що виносить обґрунтоване письмове рішення із зазначенням причин відмови, один примірник якого видається громадянинові.

Тимчасове затримання або вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон чи проїзного документа дитини на виконання рішення уповноваженого законом державного органу про тимчасову відмову у виїзді за кордон (заборону виїзду) здійснюється уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону у порядку, визначеному пунктами 24 і 25 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. N 231 (ЗП України, 1995 р., N 6, ст. 158; Офіційний вісник України, 2004 р., N 12, ст. 752).

Підроблені, недійсні паспортні документи або такі, що належать іншим особам, або використовуються для вчинення кримінального чи адміністративного правопорушення тимчасово затримуються або вилучаються уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону. Після прийняття рішення уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у перетинанні державного кордону тимчасово затримані чи вилучені паспортні документи надсилаються відповідному правоохоронному органу або органу, який їх видав (п. 16).

Рішення уповноваженого законом державного органу про тимчасову відмову у виїзді за кордон (заборону виїзду) та тимчасове затримання або вилучення паспортного документа уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону може бути оскаржене громадянином в установленому законом порядку (п. 17).

В той же час механізм надання Держприкордонслужбі та виконання нею доручень уповноважених державних органів - правоохоронних, розвідувальних органів та ДМС щодо осіб, які перетинають державний кордон (далі - доручення) визначено Порядком надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2013 р. №280 (далі Порядок №280).

Згідно до п. 2 цього Порядку уповноважені державні органи під час надання, а Держприкордонслужба під час виконання доручень керуються Конституцією та законами України і цим Порядком.

Доручення Держприкордонслужбі надаються уповноваженими державними органами відповідно до їх компетенції та за наявності підстав, визначених законом (п. 3).

Доручення надсилаються на адресу органу Держприкордонслужби, визначеного Адміністрацією Держприкордонслужби (далі - орган Держприкордонслужби) (п. 4).

Уповноважені державні органи можуть надавати доручення щодо заборони виїзду з України осіб, яких за рішенням слідчого судді, суду тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі тих, до яких застосовано запобіжний захід, передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України, за умовами якого передбачено таке обмеження; (абз. 3 п. 5).

Доручення оформляються на бланку за формою згідно з додатком за підписом Генерального прокурора України, прокурора Автономної Республіки Крим, прокурорів областей, мм. Києва та Севастополя (на правах обласних), спеціалізованих прокуратур на правах обласних, міжрайонних прокурорів, прокурорів міст, районів, районів у містах та прирівняних до них спеціалізованих прокуратур або їх заступників (абз. 8 п. 6).

Разом з тим, згідно до п. 14 Порядку №280 орган Держприкордонслужби не приймає доручення до виконання у разі, коли:

- воно не стосується питань, зазначених у пункті 5 цього Порядку;

- його виконання призведе до порушення вимог законодавства та прав людини;

- до доручення про заборону в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства не додано копії відповідної постанови, винесеної посадовою особою уповноваженого державного органу;

- до доручення про заборону виїзду з України не додано копії рішення слідчого судді, суду;

- до доручення про розшук у пунктах пропуску осіб, оголошених у розшук відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, не додано копії ухвали суду чи постанови слідчого або прокурора;

- відомості про особу не зазначені у повному обсязі;

- не зазначено спосіб інформування уповноваженого державного органу чи його посадової особи про хід виконання доручення;

- доручення надійшло за підписом посадової особи, не зазначеної у пунктах 6 і 7 цього Порядку, або без погодження з МЗС відповідно до пункту 10 цього Порядку.

Забороняється відмовляти у виконанні доручень з підстав, не передбачених цим пунктом.

Про відмову у виконанні доручення посадова особа органу Держприкордонслужби інформує уповноважений державний орган, який надав доручення, із зазначенням причини (п. 15).

Доручення достроково знімається з контролю органом Держприкордонслужби у разі надходження повідомлення про його відкликання за підписом посадової особи, яка підписала доручення, або посадової особи вищого рівня, зазначеної у пунктах 6 і 7 цього Порядку (п. 16).

Виконання доручень здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби під час проведення перевірки документів осіб на право в`їзду в Україну або виїзду з України (п. 17).

Відповідно до міжнародних договорів України із суміжними державами про здійснення спільного прикордонного контролю в пунктах пропуску через державний кордон Держприкордонслужба може проводити обмін з прикордонними службами таких держав інформацією про осіб, стосовно яких надано доручення щодо обмеження їх права виїзду за межі держави проживання (перебування) (п. 18).

Порядок дій уповноважених службових осіб Держприкордонслужби у разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон осіб, стосовно яких надано доручення, та порядок взаємодії органів охорони державного кордону з уповноваженими державними органами, які надали доручення, визначаються законодавством (п. 19).

У разі відмови особі у перетинанні державного кордону у зв`язку з виконанням доручення, наданого згідно з абзацами другим - третім пункту 5 цього Порядку, уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону оформляється відповідно до статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль" рішення про відмову у перетинанні державного кордону (п. 20).

В той же час, окрім наведених вище документів, колегією суддів під час судового розгляду справи досліджено копію постанови про оголошення розшуку підозрюваного від 04.06.2015 р. за підписом начальника другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України.

Так, відповідно до цієї постанови начальником другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України радником юстиції Слободяник І.П., розглянувши матеріали кримінального провадження №0000368, встановив, що Головним слідчим управління Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000368 від 08.05.2014.

В рамках вказаного провадження, як йдеться у тексті цієї постанови, 12.05.2015 р. до Верховної Ради України генеральним прокурором України внесено подання про надання згоди на притягнення до кримінальної відповідальності народного депутата України ОСОБА_1 .

На даний час, за змістом вказаної постанови, у кримінальному провадженні складено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України.

Органом досудового розслідування, як зазначено у постанові, вживаються заходи щодо виклику ОСОБА_1 для проведення із ним слідчих (процесуальних) дій, а саме вручення письмового повідомлення про підозру, разом з цим на даний час місцезнаходження ОСОБА_1 не встановлено, і є підстави вважати, що останній переховується від органу слідства.

Отож, ураховуючи, те, що місцезнаходження підозрюваного ОСОБА_1 невідоме, керуючись ст.ст. 40, 110, 281 КК України постановлено:

« 1. Оголосити розшук підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, є народним депутатом України VIII скликання, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 виданий Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 13.05.1996 року.

2. Здійснення розшуку підозрюваного ОСОБА_1 доручити Службі безпеці України.

3. Копію постанови направити прокурору.»

Відтак, враховуючи наведене, а також виходячи із наявних у справі матеріалів, наголошуючи при цьому, що доказів на спростування викладених у дорученні Генеральної прокуратури України обставин, які б підтверджували відсутність на час спірних правовідносин фактичних підстав для обмеження виїзду позивача з України, до суду не надано, а судом не встановлено, колегія суддів погоджується із доводами відповідачів стосовно того, що під час прийняття до виконання надісланого доручення Генеральної прокуратури України орган Державної прикордонної служби діяв в межах повноважень, з огляду на що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз (ч. 2).

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді: А.Б. Федорчук

В.А. Кузьменко