Справа № 806/2385/16
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року м.Житомир справа № 806/2385/16

категорія 10.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Ткачук А.В.,

за участю: позивача, представника позивача Мочалова І.О.,

представників відповідачів Степаненка О.В., Загоруйко М.І., Дубини Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира, Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату Житомирської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

встановив:
Позивач звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила:

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира у відмові у встановленні їй статусу та видачі посвідчення "Члена сім`ї загиблого ветерана війни", на яку поширюється ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату Житомирської області у відмові у встановленні їй статусу "Члена сім`ї загиблого учасника бойових дій";

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира прийняти до розгляду надані нею документи та встановити їй статус та видати посвідчення "Члена сім`ї загиблого ветерана війни", на яку поширюється ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

- зобов`язати Житомирський об`єднаний міський військовий комісаріат Житомирської області прийняти до розгляду надані нею документи та встановити їй статус та видати посвідчення "Члена сім`ї загиблого учасника бойових дій".

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що її чоловік ОСОБА_2 , факт проживання з яким однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1994 року по 28 серпня 2014 року, установлено рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 31.03.2016, загинув під час участі в антитерористичній операції. Після встановлення факту його загибелі, з метою отримання посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби, звернулася із відповідними заявами до Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира, Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату Житомирської області. Відповідачі відмовили у встановленні відповідного статусу, оскільки рішення суду від 31.03.2016 не дає законних підстав для встановлення такого статусу. Позивач вважає, що надала до відповідачів усі документи, які вимагає ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому може отримати статус члена сім`ї загиблого військовослужбовця.

Позивач і її представник у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, на підставі доводів наведених у позовній заяві.

Представники відповідача - Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира в судовому засіданні позов у частині позовних вимог до Управління не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог, з мотивів викладених у письмових запереченнях.

Представник відповідача - Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату Житомирської області в засіданні суду позов у частині позовних вимог до Житомирського ОМВК не визнав, просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити, з таких підстав.

Установлено, що в червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до відповідачів із документи для встановлення статусу та видачі посвідчення жінки учасника АТО.

22 червня 2016 року в листі за № С-347 Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м.Житомира повідомило позивача про те, що рішення суду від 31.03.2016 щодо встановлення факту проживання однією сім`єю з загиблим ОСОБА_2 1962 р.н. без реєстрації шлюбу не дає законних підстав для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Житомирський об`єднаний міський військовий комісаріат Житомирської області листом від 05 липня 2016 року за № 3340 повідомив ОСОБА_1 , що її документи не взяті для їх відправки на комісію, оскільки вона не представила всі необхідні матеріали для встановлення статусу члена загиблого учасника бойових дій. Одночасно роз`яснено, що позивач зможе отримати посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби після надання документів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 № 379.

Фактичною підставою для відмови обох відповідачів слугувало те, що згідно зі ст. 21 Сімейного кодексу України, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

При цьому в листі Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м.Житомира вказано, що відповідно до ст. 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, до членів сім`ї загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, на яких поширюється дія цього Закону, належать, зокрема, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того виплачується йому пенсія чи ні.

У свою чергу, Житомирський обласний міський військовий комісаріат Житомирської області зазначив, що одним із необхідних документів для отримання посвідчення, згідно зі постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 № 379, є свідоцтво про одруження.

Вирішуючи спір по суті суд звертає увагу на наступне.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 31 березня 2016 року в справі № 295/16633/15-ц, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , без реєстрації шлюбу в період з 1994 року по 28 серпня 2014 року.

При цьому матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося сторонами, що на підставі наказу Командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.08.2014 № 16 прапорщика резерву ОСОБА_2 було зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду офіцера взводу інструкторів батальйону спеціального призначення з 14.08.2014. Витяг з наказу № 16 від 14.08.2014 долучено до матеріалів справи.

Зі змісту Витягу з наказу Командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 18 дск від 15.08.2014 видно, що прапорщик резерву ОСОБА_2 , офіцер взводу інструкторів батальйону спеціального призначення, уважається таким, що вибув у службове відрядження в розпорядження начальника Антитерористичного центру для участі в антитерористичній операції в Східному регіоні держави на підставі розпорядження ГУ НГ України від 11.07.2014 № 3/2/2-844т та розпорядження начальника Північного територіального управління від 12.07.2014 1/5-200т, з 14 серпня 2014 року.

28-29 серпня 2014 року ОСОБА_2 загинув (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане 03.03.2015).

Лікарським свідоцтвом про смерть № 684/Л від 24.02.2015, довідкою про причини смерті (додається до свідоцтва № 684/Л), виданих Комунальним закладом "Дніпропетровське обласне бюро судово - медичної експертизи" Дніпропетровської обласної ради, актом про нещасний випадок (у тому числі поранення) прапорщика резерву ОСОБА_2 № 41/15, затвердженим Начальником Північного територіального управління Національної гвардії України 14.04.2015, актом розслідування нещасного випадку, що стався 29 серпня 2014 року Військової частини НОМЕР_1 Північного територіального управління Національної гвардії України від 14.04.2015 підтверджено, що загибель прапорщика ОСОБА_2 сталась в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю унаслідок отримання поранення - розміжчування голови та шиї, під час військових дій в зоні АТО.

У постанові від 21 травня 2015 року № 21 Військово - лікарська комісія ГУМВС України в Київській області дійшла висновку, що поранення ОСОБА_2 1962 р.н., - розміжчування голови та шиї, що призвело до смерті, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

Наказом Командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 121 від 28.05.2015 прапорщика резерву ОСОБА_2 , офіцера взводу інструкторів батальйону спеціального призначення (резервного батальйону), який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Житомир та прийнятий на прийнятий на службу у військовому резерві 14 серпня 2014 року, загинув 29 серпня 2014 року поблизу села Червоносільське, Донецької області під час проведення антитерористичної операції виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Факт надання вказаних документів позивачем разом із заявами до відповідачів, останніми у ході судового розгляду справи не заперечувалося.

Відповідно статті 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 3551-XII), ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно зі абз. 8 п. 1 ст. 10 Закону № 3551-XII, чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також сім`ї працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення.

У абзаці 16 пункту 1 зазначеної статті Закону № 3551-XII визначено, що до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать:

утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія;

батьки;

один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні;

діти, які не мають (і не мали) своїх сімей;

діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття;

діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти;

Процедуру надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон), деяким категоріям осіб врегульовано Порядком надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", деяким категоріям осіб, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 23.09.2015 № 740 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Порядок).

У відповідності до абз. 5 п. 2 Порядку, статус особи, на яку поширюється чинність Закону, згідно з цим Порядком надається сім`ям військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) і працівників Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовців військових прокуратур, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

До членів сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, належать, зокрема: один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні (п. 3 Порядку).

За змістом пп. 4 п. 4 Порядку, підставами для надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, для осіб, зазначених в абзаці п`ятому пункту 2 цього Порядку є: свідоцтво про смерть (копія) або повідомлення про загибель особи; документи про безпосередню участь особи, яка захищала незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинула (пропала безвісти), померла внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, або документи про безпосереднє залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції особи, яка загинула (пропала безвісти), померла внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення; постанова штатної військово-лікарської комісії відповідного військового формування.

У відповідності до п. 5 Порядку, для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, членам сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, необхідно подати органу праці та соціального захисту населення заяву і документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку.

Рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, приймається органами праці та соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання у місячний строк з дати подання документів. Відсутність документів, визначених пунктом 4 цього Порядку, та їх недостовірність є підставою для відмови в наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону (п. 6 Порядку).

Пунктом 7 згаданого Порядку визначено, що посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видається відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. N 302.

Водночас, суд ураховує, що в преамбулі Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII указано, що цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

В силу приписів підпункту 3 пункту 1 статті 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі Закон № 2011-XII), дія цього Закону поширюється на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

У відповідності до п. 10 ст. 14 Закону № 2011-XII, військовослужбовці та члени їх сімей, які мають право на пільги, гарантії та компенсації відповідно до цього Закону, користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, встановленими для громадян України законами та іншими нормативно-правовими актами, а також рішеннями органів місцевого самоврядування. Якщо такі особи одночасно мають право на отримання однієї і тієї ж пільги, гарантії чи компенсації з кількох підстав, то їм надається за їх вибором пільга, гарантія чи компенсація тільки з однієї підстави, крім випадків, передбачених законами.

Пунктом 13 вказаної статті Закону № 2011-XII визначено, що особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

У контексті наведено слід відмітити, що форму та порядок видачі таких посвідчень установлено Постановою Кабінетом Міністрів України від 28 травня 1993 р. N 379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби" (надалі Постанова).

Згідно зі абз. 1 п. 1 вказаної Постанови, посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (надалі - посвідчення), видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками N 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.

У пункті 2 Постанови визначено Міністерству оборони забезпечити виготовлення бланків посвідчень у необхідній кількості та видачу їх військовими комісаріатами членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 16-1 Закону № 2011-XII, члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Згідно зі ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною другою статті 21 вказаного Кодексу визначено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Разом з цим, суд ураховує, що за змістом пункту 1 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 "У справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї")", під членом сім`ї військовослужбовця, працівника міліції, особового складу державної пожежної охорони за змістом пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої та п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" треба розуміти особу, що перебуває з суб`єктом права на пільги щодо оплати користування житлом і комунальними послугами у правовідносинах, природа яких визначається: кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, працівником міліції, особового складу державної пожежної охорони; веденням з ним спільного господарства. Такі ознаки (вимоги) застосовуються диференційовано при конкретному визначенні членів сім`ї, які мають право на названі пільги. Членами сім`ї військовослужбовця, працівника міліції, особового складу державної пожежної охорони можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання разом з суб`єктом права на пільги і ведення з ним спільного господарства, тобто не лише його (її) близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають з військовослужбовцем, працівником міліції, особового складу державної пожежної охорони у безпосередніх родинних зв`язках (неповнорідні брати, сестри; зять, невістка; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші).

Статтею 151- 2 Конституції України проголошено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

У світлі розглядуваних правовідносин, а також ураховуючи те, що рішенням суду від 31.03.2016, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання однією сім`ю позивача та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з 1994 року по 28 серпня 2014 року, суд приходить до переконання, що позивач є членом сім`ї загиблого в АТО ветерана війни - резервіста Національної гвардії України ОСОБА_2 , на яку поширюється чинність Законів № 3551-XII та № 2011-XII.

За наведених обставин, твердження відповідачів стосовно того, що рішення суду від 31.03.3016 не дає підстав для встановлення їй статусу особи, на яку поширюється чинність Закону № 3551-XII, та статусу члена сім`ї загиблого учасника бойових дій є хибними.

Разом з цим, суд зауважує, що у відмові Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира, оформленій листом від 22.06.2016, не вказано які саме позивачем не подано документи, передбачені пп. 4 п. 4 Порядку, та не зазначено які із поданих ОСОБА_1 документів є недостовірними.

Відсутність таких доводів свідчить на користь висновку, що відмова вказаним відповідачем прийнята без дотримання вимог Порядку.

Також суд звертає увагу на те, що наведений Житомирським об`єднаним міським військовим комісаріатом Житомирської області у листі від 05.07.2016, під час повернення документів позивачу, перелік документів для отримання посвідчення члена сімей загиблих військовослужбовців, які загинули під час проведення антитерористичної операції, у Постанові Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 р. N 379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби" відсутній.

Як було вказано вище єдиною підставою для видачі військовими комісаріатами членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби за приписами цієї Постанови є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.

У даному випадку документи на підтвердження факту загибелі ОСОБА_2 в зоні АТО були надані ОСОБА_1 відповідачу.

Таким чином, посилання Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату Житомирської області у листі від 05.07.2016 на те, що ОСОБА_1 не представлено необхідних документів, перелік, яких передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 № 379, є безпідставними.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними відмов відповідачів у встановленні їй статусу та видачі відповідних посвідчень є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Щодо решти позовних вимог, суд зазначає слідуюче.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого" (абз. 1 п. 4 вказаного Положення).

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Завданням адміністративного судочинства, згідно зі ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 2 частини 4 статті 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

У відповідності до пунктів 1, 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Водночас суд відмічає, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року в справі № 816/1229/14, поміж іншого, вказано, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отож, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на зазначене, а також ураховуючи встановлений у судовому порядку факт протиправності дій відповідачів та з метою повного захисту прав позивача, суд зобов`язує Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира та Житомирський об`єднаний міський військовий комісаріат Житомирської області повторно розглянути заяви разом з документами ОСОБА_1 щодо встановлення статусу та видачі посвідчення "Член сім`ї загиблого (померлого)" і посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби, які були адресовані кожному із відповідачів, та видати відповідні посвідчення.

Отже, позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:
Позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира у встановленні ОСОБА_1 статусу та видачі посвідчення "Члена сім`ї загиблого ветерана війни".

Визнати протиправною відмову Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату Житомирської області у встановленні ОСОБА_1 статусу та видачі посвідчення зразка, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 № 379 "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби".

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира повторно розглянути заяву разом з документами ОСОБА_1 щодо встановлення статусу та видачі посвідчення "Член сім`ї загиблого (померлого)" та видати посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

Зобов`язати Житомирський об`єднаний міський військовий комісаріат Житомирської області повторно розглянути заяву разом з документами ОСОБА_1 щодо встановлення статусу та отримання посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби та видати посвідчення відповідного зразка, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 № 379 "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби".

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко
Повний текст постанови виготовлено: 16 лютого 2017 р.