Справа № 2-44/08
Суддя: Шевчук С.М.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк М.Ф.
Суддя-доповідач:Шевчук С.М.
ПОСТАНОВА

іменем України

"28" лютого 2017 р. Справа № 2-44/08

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шевчук С.М.

суддів: Бучик А.Ю.

Майора Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Витрикузи В.П.,

сторін та їх представників: позивач ОСОБА_3; від відповідача пр.ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "27" жовтня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, Міністерства економіки України, третя особа- ОСОБА_5, ОСОБА_6 внесення змін в наказ про звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до Ліквідатора Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства ОСОБА_6 з врахуванням заяв від 26.09.2006року (122 т.1), від 26.11.2007року, від 23.06.2008року (а.с. 26 т.2) про уточнення та доповнення позовних вимог позивач просив:

- стягнути заборгованість із заробітної плати за період з 31.01.2001року по 23.02.2004року у вигляді недоплати до заробітної плати надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці на загальну суму 2364,00грн.;

- стягнути заборгованість із заробітної плати за період з 09.09.2004року по 01.08.2006року відповідно до розрахунку;

- стягнути заборгованість із заробітної плати за період з 31.01.2001року по 01.08.2006року у вигляді щорічної матеріальної допомоги на загальну суму 4010,29грн.;

- зобов'язати внести змін до наказу Ліквідатора Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства від 16.12.2005року №7 щодо дати звільнення з 17.06.2005р. на 16.12.2005р.;

- зобов'язати виплатити грошову допомогу при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів;

- зобов'язати видати всі необхідні документи для призначення пенсії державного службовця;

- зобов'язати провести індексацію всіх своєчасно невиплачених коштів;

- стягнути моральну шкоду в розмірі 30000,00грн.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 27.10.2016року з врахуванням Ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду 28.02.2016року закрито провадження у даній справі в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 23.02.2004року по 09.09.2004року.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 23.09.2016року позовні вимоги позивача в частині зобов'язання видати всі необхідні документи для призначення пенсії державного службовця залишені без розгляду. Вказана ухвала у встановленому порядку оскаржена не була та набрала законної сили.

Відтак, вимоги апеляційної скарги про задоволення вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 23.02.2004року по 09.09.2004року та зобов'язання відповідача видати всі необхідні документи для призначення пенсії державного службовця не можуть бути предметом апеляційного оскарження за даною апеляційною скаргою поданою на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 27.10.2016року.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 27.10.2016року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області, Міністерства економіки України відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким позов задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 197 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом начальника Регіонального управління з питань банкрутства (Кіровоградська, Вінницька, Черкаська, Житомирська області) Міністерства економіки України від 31.01.2001року №10-к ОСОБА_3 був призначений на посаду заступника начальника Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства - повноважного представника по Житомирській області та здійснював повноваження, які передбачені Типовим положенням "Про регіональне (обласне) управління з питань банкрутства Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції", затверджене наказом Міністерства економіки України від 05.12.2000 N 266.

Наказом начальника Регіонального управління з питань банкрутства (Кіровоградська, Вінницька, Черкаська, Житомирська області) Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 16.02.2004року №10-к ОСОБА_3 був звільнений із займаної посади з 23.02.2004року згідно п.3 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до рішення Богунського районного суду м.Житомира від 09.09.2004року у справі №2-2730/04 було визнано незаконним таке звільнення Позивача з 23.02.2004року з вказаної посади заступника начальника Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства - повноважного представника по Житомирській області. Вказаним судовим рішенням Позивача поновлено на вказаній посаді та стягнено невиплачену заробітну плату за весь час вимушеного прогулу на загальну суму 5556,74грн. (а.с.21-24 т.1).

Поновлення Позивача на вказаній посаді мало місце 04.11.2004року відповідно до наказу голови ліквідаційної комісії Регіонального управління з питань банкрутства (Кіровоградська, Вінницька, Черкаська, Житомирська області) Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 04.11.2004року №63-к (а.с.27 т.1).

Наказом Ліквідатора Кіровоградського регіонального управління з питань банкрутства від 16.12.2005року №7 позивача звільнено з посади з 17.06.2005р.

1. Щодо доводів апеляційної скарги про незаконне звільнення позивача з посади, то колегією суддів враховано, що 17.06.2005року позивачу виповнилося 60років.

Так, в розумінні частини першої статті цього ж Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Суб'єктами правовідносин у цьому випадку є державний службовець та власник або уповноважений ним орган.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на дату досягнення позивачем 60 років та на дату винесення обумовленого наказу №7 від 16.12.2005року) граничний вік перебування на державній службі становить 60 років для чоловіків і 55 років для жінок. У разі необхідності керівник державного органу за погодженням з Начальником Головного управління державної служби при Кабінеті Міністрів України може продовжити термін перебування на державній службі, але не більш як на п'ять років.

Згідно вимог п.3 ст.30 цього ж Закону досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби є самостійною підставою для припинення державної служби.

З огляду на обумовлене, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позову у названій частині.

2. Стосовно доводів апеляційної скарги стосовно виплати позивачу розміру надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці, то беззаперечно з наказу від 31.01.2001року №10-к вбачається встановлення позивачу вказаної надбавки у розмірі 50 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг державного службовця.

Однак, Постанова КМ України від 4 жовтня 1995 р. N 783 "Про надбавки до посадових окладів за особливий характер роботи та інтенсивність праці" та Постанова КМ України від 4 липня 1995 р. N 488 "Про деякі зміни щодо матеріального забезпечення працівників прокуратури, судів, податкової служби, органів державної виконавчої влади та інших органів" передбачають, що встановлення зазначеної надбавки є правом керівника вищого рівня, а не обов'язком, в межах затвердженого фонду оплати праці працівників апарату відповідного органа на відповідний бюджетний рік.

Наказом Регіонального управління з питань банкрутства №43-к від 15.11.2001року позивачу встановлено надбавку за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 30 відсотків.

Всупереч вимогам ч.1 ст.71КАС України позивач не надав суду жодних доказів щодо визнання незаконними рішень керівника вищого рівня щодо встановлення Позивачу надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці на 2002-2004року в розмірі 30% та наявність відповідних бюджетних асигнувань для здійснення таких видатків із встановленням такої надбавки в більших розмірах.

Водночас, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача про наявність заборгованості із заробітної плати за період з 31.01.2001року по 23.02.2004року у вигляді недоплати до заробітної плати надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці на загальну суму 2364,00грн., оскільки розрахунки позивача (а.с.263-264 т.1) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи.

З досліджених судом архівних копій відомостей нарахування та утримання заробітної плати Позивачу за період з січня 2001року по грудень 2003року, вбачається розмір посадового окладу Позивача складав 190,00грн., а не 251,00грн., як навів позивач у своєму розрахунку. При цьому, позивачем не враховано, що оплата праці позивачу у названий період здійснювалася в залежності від кількості відпрацьованих днів.

Окрім того, вказані архівні копії свідчать, що протягом 2001року позивачу нараховувалася заробітна плата із врахування 50 % надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці, а протягом 2002року по січень, 2004року включно із врахуванням 30% такої надбавки, що відповідає розміру надбавки встановленому наказом Регіонального управління з питань банкрутства №43-к від 15.11.2001року.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні вказаних позовних вимог.

3. Досліджуючи доводи апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати у вигляді щорічної матеріальної допомоги на загальну суму 4010,29грн. за період з 01.01.2004року по 01.08.2006року, колегія суддів врахувала наступне.

Згідно з ст. 33 Закону України "Про державну службу" передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі. Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.1999р. № 2288 "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" керівники органів і голови рад, зазначені у пункті 1 цієї постанови, мають право в межах установленого фонду оплати праці надавати працівникам, оплата праці яких здійснюється відповідно до цієї постанови, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Оскільки потреба у вирішенні соціально-побутових потреб та оздоровленні може виникнути у державного службовця, тому саме він має ініціювати питання про надання такої допомоги шляхом подання заяви довільної форми, отже необхідна ініціатива особи, яка має потребу у вирішенні таких потреб і заявляє про їх наявність.

З матеріалів справи та пояснень сторін слідує, що позивач не подавав відповідачу заяву про нарахування та виплату йому матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення. Наказ про винесення матеріальної допомоги позивачу не виносився, матеріальна допомога не нараховувалась, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстави для задоволення зазначеної позовної вимоги.

Окрім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.1999р. № 2288 не передбачено обов'язку керівника установи щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оздоровлення при звільненні працівника з посади.

4. Щодо доводів апеляційної скарги з приводу стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01.01.2004року по 01.08.2006року, то статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі. Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України (ст. 33 Закону України "Про державну службу").

З розрахунку сум нарахованої та виплаченої заробітної плати за період січень- лютий 2004року (а.с. 95 т. 3) вбачається, що у вказаних періодах позивач відпрацював 20 та 15 робочих днів відповідно. Наказом Регіонального управління з питань банкрутства №126 від 14.11.2013року з 01.02.2004 року скасовано надбавку у розмірі 30%. Доказів щодо визнання протиправним зазначеного наказу про скасування обумовленої надбавки та наявності фінансових ресурсів для її виплати позивачем суду не надано.

Колегією суддів встановлено, що за вказаний період позивачу нараховано та виплачено заробітну плату в повному обсязі, порушень при нарахуванні та виплаті зазначених сум заробітку судом не виявлено.

Стосовно ж решти періоду, то рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 09.09.2004року у справі №2-2730/04 позивача поновлено на роботі та стягнуто на його користь заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 23.02.2004року на загальну суму 5556,74грн.

В частині стягнення на користь позивача місячного заробітку та поновлення позивача на роботі допущено до негайного виконання. (а.с.21-24 т.1)

Поновлення Позивача на вказаній посаді мало місце 04.11.2004року відповідно до наказу голови ліквідаційної комісії Регіонального управління з питань банкрутства (Кіровоградська, Вінницька, Черкаська, Житомирська області) Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 04.11.2004року №63-к (а.с.27 т.1).

З наявних у матеріалі справи доказів та пояснень сторін вбачається, що (з моменту поновлення позивача на посаді) позивачу на виконання названого рішення суду виплачено кошти у розмірі 3246,65грн (платіжне доручення №464 від 09.11.2004року на суму 852,67грн та платіжне доручення №137 від 26.12.2005року на суму 2393,98грн (а.с. 80-83 т. 1)).

За приписами п.4 ч.1 ст.157 КАС України вказані спірні відносини щодо стягнення частини коштів за вимушений прогул з 23.02.2004року по 09.09.2004року підлягають розгляду в рамках іншої справи №2-2730/04 та в порядку контролю виконання вказаного судового рішення.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 27.10.2016року з врахуванням Ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2016року закрито провадження у даній справі в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 23.02.2004року по 09.09.2004року.

Відтак, в межах даної апеляційної карги підлягають дослідженню належні до виплати позивачу суми заробітку (у межах заявлених ним вимог) у період з наступного дня, що слідує за датою винесення Богунським районним судом м.Житомира рішення від 09.09.2004року (10.09.2004року по 01.08.2006року).

На вимогу суду, відповідачами не надано жодних інших доказів, нарахування та виплати позивачу заробітку за період з 10.09.2004року по 01.08.2006року.

Відповідно до ст. 235, 236 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, підлягає виплаті середній заробіток за період вимушеного прогулу. Середній заробіток підлягає також виплаті при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 09.09.2004року по справі №2-2730/04 встановлено обставини щодо звільнення позивача без законної підстави, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді допущено до негайного виконання.

Натомість, як зазначено вище поновлення позивача на посаді здійснено 04.11.2004року, тобто із затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі працівника.

За таких обставин, за період з 10.09.2004року до дати винесення наказу про поновлення позивачу на посаді - 04.11.2004року позивачу підлягає виплаті середній заробіток.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі по тексту іменовано -Порядок №100).

Відповідно до абз. 3 та 4 пункту 2, п. 8 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Подія пов'язана звільнення позивача без законної підстави мала місце 23.02.2004року (а.с.21 т.1). Таким чином, останніми 2-ма календарними місяцями роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата є січень 2004року та грудень 2003року.

Заробітна плата позивача за 21 робочий день грудня 2003 року складає 833,59грн. У січні 2004року позивачу нарахована за 20 робочих днів заробітна плата у розмірі 613,70грн.

Відтак, загальний розмір заробітної плати позивача сукупно 41робочий день складав - 1447,29грн. (833,59грн+613,70грн.).

Середня заробітна плата за 1 робочий день складала - 35,30грн (1447,29 / 41 роб.день).

У період з 10.09.2004року до дати винесення наказу про поновлення позивачу на посаді - 04.11.2004року припадає 39 робочих днів.

Таким чином, за обумовлений період позивачу підлягає виплаті середній заробіток у розмірі 1376,70 (39 роб. днів х 35,30грн), відповідно до ст. 235, 236 КЗпП України.

Стосовно ж решти періоду з дати поновлення (04.11.2004року) до дати видачі наказу про звільнення позивача -16.12.2005р, то відповідно до ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції від 30 липня 2004 року N 284 з 02.08.2004року ліквідовано Регіональне управління з питань банкрутства (Кіровоградська, Вінницька, Черкаська, Житомирська області) Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України. Вказаним наказом утворено територіальні управління (відділи) з питань банкрутства Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції згідно з додатком на базі майна територіальних органів з питань банкрутства Міністерства, що ліквідуються, в тому числі Житомирський обласний відділ з питань банкрутства (Житомирська область).

Одночасно, відповідно до вказаного наказу визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства економіки України від 05.12.2000 N 266 "Про затвердження Типового положення про регіональне (обласне) управління з питань банкрутства Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції".

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 104, 105, 110 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов'язків до інших осіб.

За положеннями ч. 4 ст. 105 ЦК України до ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи, яка припиняється; ліквідатор такої юридичної особи представляє її у відносинах з третіми особами та виступає в суді від її імені, але не наділений відповідними владними повноваженнями щодо здійснення певних функцій держави.

Тобто, станом на 04.11.2004року Регіональне управління з питань банкрутства (Кіровоградська, Вінницька, Черкаська, Житомирська області) Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України в установленому порядку втратило всі владні повноваження щодо реалізації державної політики з питань банкрутства, в тому числі в Житомирській області.

Таким чином, поновлення 04.11.2004року позивача на відповідній посаді правомірно судом розцінено судом першої інстанції виключно як стадія виконання судового рішення, а не як продовження перебування позивача на державній службі та виконання ним відповідних владних повноважень щодо реалізації державної політики з питань банкрутства, так як Позивач в силу досягнення граничного віку перебування на державній службі та в силу ліквідації відповідного територіального органу влади не міг продовжувати виконувати вказані посадові обов'язки та їх не виконував.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем табелі обліку використання робочу часу з вересня 2004року по червень 2006року є неналежними доказами фактичного виконання позивачем трудової діяльності, оскільки в силу ліквідації установи до якої позивача було поновлено, позивач фактично не міг виконувати роботу.

Водночас, з супровідного листа від 02.09.2005року вбачається, що позивачем направлялися на адресу Міністерства економіки України копії відповідних сторінок трудової книжки позивача, засвідченої приватним нотаріусом 29.08.2005року.

Таким чином, 29.08.2005року трудова книжка знаходилася безпосередньо у самого позивача (а.с.42т.1), що виключає можливість застосування до відповідача наслідків передбачених ст.235 КЗпП України.

Відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у стягненні заробітку за період з 04.11.2004року по 01.08.2006року.

5. Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо стягнення грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, передбаченої Законом України "Про державну службу".

Згідно з частиною 13 статті 37 цього Закону державним службовцям у разі виходу на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Відтак, на період спірних відносин, законодавство у сфері реалізації громадянами права на державну службу передбачало, що для отримання права на виплату такої грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів, необхідною є наявність стажу державної служби не менш як 10 років та вихід на пенсію державного службовця.

Разом з тим, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів про настання такого юридичного факту, необхідного для виплати цієї грошової допомоги, як вихід на пенсію державного службовця.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні обумовленої вимоги.

6. Що ж до позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то за приписами частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Проте, як вбачається з позовної заяви, матеріалів справи позивач не надав достатніх доказів і таких не встановив суд про заподіяння йому моральної шкоди.

За таких обставин, з урахування вимог матеріального закону, підстав для стягнення моральної шкоди у суду першої інстанції не було. Відтак, рішення суду першої інстанції у вказаній частині є вірним.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення суду підлягає скасуванню у частині яка стосується відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення заробітної плати за період з 10.09.2004року по 04.11.2004року з прийняттям у названій частині нового рішення.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "27" жовтня 2016 р. скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заробітної плати за період з 10.09.2004 року по 04.11.2004року.

Прийняти у названій частині нове рішення, яким стягнути з Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області (КОД ) на користь ОСОБА_3 середній заробіток за період з 10.09.2004року до 04.11.2004року у розмірі 1376,70 (однієї тисячі сімсот шість гривень 70коп).

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя С.М. Шевчук

судді: А.Ю.Бучик

Г.І. Майор

Повний текст cудового рішення виготовлено

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,10002

3- відповідачу/відповідачам: Міністерство економіки України вул. М.Грушевського, 12/2,м.Київ,01008

4-третій особі: ОСОБА_6 - АДРЕСА_2