Справа № 826/19176/14
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року м. Київ К/800/22426/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Загороднього А.Ф., Цвіркуна Ю.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року

у справі № 826/19176/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сушия»

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві,

Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві

про визнання протиправними дій та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сушия» (далі - Товариство) звернулось в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - Фіскальна служба), Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві (далі - Казначейська служба) про визнання протиправними дій Фіскальної служби щодо відмови Товариству у поверненні надміру сплачених коштів за ліцензії серії АЕ № 518130 від 27 серпня 2014 року реєстраційний номер ліцензії 600 на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та ліцензії серії АЕ № 518131 від 27 серпня 2014 року реєстраційний номер ліцензії 601 на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами; стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства грошових коштів в розмірі 10 000,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Стягнуто з Товариства судовий збір у розмірі 1 644, 30 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2015 року скасовано.

Ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково: визнано неправомірними дії Фіскальної служби щодо відмови Товариству у поверненні надміру сплачених коштів за ліцензію серії АЕ № 518130, від 27 серпня 2014 року реєстраційний номер ліцензії 600 на право роздрібної торгівлі алкогольними напоям, та ліцензії серії АЕ № 518131, від 27 серпня 2014 року реєстраційний номер ліцензії 601 на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами; зобов'язано Фіскальну службу вирішити питання щодо повернення Товариству коштів сплачених коштів за ліцензію серії АЕ № 518130, від 27 серпня 2014 року реєстраційний номер ліцензії 600 на право роздрібної торгівлі алкогольними напоям, та ліцензії серії АЕ № 518131, від 27 серпня 2014 року реєстраційний номер ліцензії 601 на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами, на підставі заяви Товариства від 22 жовтня 2014 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, Фіскальна служба подала касаційну скаргу, в якій просила його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами Фіскальної служби не погодився, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відхилення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі заяви Товариства Фіскальною службою видано ліцензії від 27 серпня 2014 року серії АЕ № 518130, № 518131 на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами відповідно.

Товариством внесено плату за ліцензії, про що свідчать відмітки на зворотних сторінках ліцензій.

22 жовтня 2014 року позивач направив засобами поштового зв'язку Фіскальній службі заяву про анулювання вказаних ліцензій з підстав зміни адреси роздрібної торгівлі алкогольними та тютюновими виробами. Крім того, позивач просив внесені в якості сплати за ліцензії грошові кошти повернути шляхом перерахування на поточний рахунок Товариства або зарахувати в рахунок плати за ліцензії, що видані йому на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами 15 вересня 2014 року.

Фіскальною службою на підставі розпоряджень від 3 листопада 2014 року ліцензії було анульовано, водночас листом від 7 листопада 2014 року №11550/10/26-15-21-02-11 повідомлено про відсутність підстав для повернення коштів, які були внесені як оплата за ліцензію.

Роблячи такий висновок, Фіскальна служба зазначила, що положеннями Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» і Тимчасового порядку видачі ліцензій на право імпорту спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів і роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 травня 1996 року №493 не закріплено можливості повернення коштів за анульовану за ініціативою суб'єкта господарювання ліцензію.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що нормами чинного законодавства не передбачено повернення коштів за анульовані за ініціативою суб'єкта господарювання ліцензії.

Задовольняючи позов частково суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Фіскальною службою протиправно відмовлено у вирішенні питань щодо повернення коштів та зарахування таких коштів в рахунок плати за інші ліцензії .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Частиною одинадцятою статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Плата за ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, крім сидру та перрі (без додання спирту), становить 8000 гривень на кожний окремий, зазначений в ліцензії електронний контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій), що знаходиться у місці торгівлі; на роздрібну торгівлю тютюновими виробами на кожне місце торгівлі - 2000 гривень, а на території сіл і селищ, за винятком тих, що знаходяться у межах території міст, - 500 гривень на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, крім сидру та перрі (без додання спирту), на кожний окремий, зазначений у ліцензії електронний контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій), що знаходиться у місці торгівлі, і 250 гривень - на роздрібну торгівлю тютюновими виробами на кожне місце торгівлі.(частина п'ятнадцята статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»).

Частиною вісімнадцятою статті 15 вказаного вище Закону передбачено, що плата за ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами справляється щоквартально рівними частками і зараховується до місцевих бюджетів згідно з чинним законодавством.

Згідно з частиною тринадцятою статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного письмового розпорядження, зокрема, на підставі заяви суб'єкта господарювання.

Аналіз наведених норм підтверджує висновок про те, що у особи, в якої анульовано ліцензії, відсутні підстави для перерахування до бюджету плати за ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами.

Таким чином, в разі перерахування плати за ліцензії за періоди, наступні за періодами анулювання ліцензій, кошти вважаються такими, що сплачені за відсутності на те визначених законодавством підстав, тобто помилково (надміру) сплаченими.

Так, дійсно положення Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» так само і Тимчасового порядку видачі ліцензій на право імпорту спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів і роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 травня 1996 року №493 не передбачають можливості повернення коштів за анульовану за ініціативою суб'єкта господарювання ліцензію.

Водночас, Фіскальною службою залишено поза увагою ту обставину, що плата за ліцензії, які анульовані, вважаються такими, що сплачені помилково (надміру), а відтак при вирішенні питання про повернення цих коштів застосуванню підлягає затверджений наказом Міністерства фінансів України від 3 вересня 2013 року № 787 Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів.

Таким чином, відповідач, відмовляючи у поверненні коштів, що були перераховані до бюджету як плата за ліцензії, не врахував наведеного.

Крім того, колегія суддів хоче звернути увагу на те, що при вирішення спору слід також звернутись до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), і зважаючи на те, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 49 Рішення ЄСПЛ від 22 листопада 2007 року по справі «Україна - Тюмень» проти України» суд нагадав, що «…перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів».

Кошти, сплачені позивачем за користування ліцензіями за періоди, в яких такі ліцензії вже не діяли, помилково (надміру) сплачені до бюджету і є майном позивача. Чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство не передбачало вимог сплачувати плату за ліцензії за періоди, в яких такі ліцензії не діяли, а відтак Інспекція фактично позабавляє позивача права мирного володіння майном на умовах, не передбачених чинним законодавством, що прямо суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 20 жовтня 2011 року «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з пунктом 71 вказаного рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що суб'єкти господарювання не можуть позбавлятися права на повернення коштів, що помилково сплачені за ліцензії, у зв'язку із відсутністю конкретно визначених нормативно-правових положень, які б регулювали саме повернення плати за ліцензії, якщо такі ліцензії анульовані за заявою суб'єкта господарювання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов юридично правильного висновку про те, що відсутність законодавчого закріплення повернення коштів за анульовану за ініціативою суб'єкта господарювання ліцензію Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» і Тимчасовим порядком видачі ліцензій на право імпорту спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів і роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 травня 1996 року № 493, не є підставою для відмови платнику податків у поверненні помилково сплаченої плати за ліцензії та з урахуванням наведеного, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зобов'язання Фіскальної служби повторно розглянути заяву позивача.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві відхилити, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
А.Ф. Загородній
Ю.І.Цвіркун