Справа № 815/4951/16
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4951/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді - Гусева О.Г.,

суддів: Катаєва Е.В., Бойко О.Я.,

за участю: секретаря судового засідання - Слободянюк К.С.,

представників позивача - ОСОБА_1.ОСОБА_2

представника відповідача - Білоконь Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання рішення неправомірним та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до Державної міграційної служби України за результатом якого (з урахуванням уточненого адміністративного позову (т.1 а.с. 25-32)) позивач просить: визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 22.08.2016 року №451-16 про скасування рішення про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_3; зобов'язати ДМС України повернути ОСОБА_3 посвідчення біженця.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем, під час винесення рішення №451-16 від 22.08.2016 року, не було враховано небезпечну для життя ситуацію по країні походження позивача - Афганістану, обґрунтовані побоювання за життя та можливі переслідування позивача. Також зазначено, що позивач звернувся за захистом у 2000 році. Після цього жодного разу не виїжджав з України до Афганістану. Особа, яка звернулась за захистом та отриманням статусу біженця в 2006 році мала при собі паспорт Ісламської держави Афганістан на ім'я ОСОБА_3, при цьому вказана дата видачі цього паспорту була 16.11.2005 року, з чого позивач робить висновок, що позивач і особа, яка звернулась за захистом до та отримання статусу біженця в 2006 році - це дві різні людини.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав викладених у позові та додаткових письмових поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтримала надані до суду заперечення та вважала рішення №451-15 від 22.08.2016 року Державної міграційної служби України про скасування рішення про визнання особи біженцем законним та обґрунтованим, враховуючи аналіз особових справ №2015OD0122 (252-О/20) та 06/65 та проведенню протоколу співбесіди від 31.07.2015 року виходячи з того, що позивачем надані об'єктивно невірні твердження, які стали підставою для набуття позивачем статусу біженця.

Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що 22.06.2000 року ОСОБА_3 звернувся до Управління із заявою про надання статусу біженця, в якій про неможливість повернення до Афганістану через переслідування з боку представників нерегулярних збройних формувань (афганські моджахеди) усієї родини у зв'язку із членством батька позивача в НДПА.

Відповідно до наказу управління у справах національностей та міграції Київської державної адміністрації від 05.07.2000 року № 599 ОСОБА_3 був визнаний біженцем в Україні.

На підставі листа-погодження (т.1 а.с. 180) Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 19.11.2014 року № 8.5/5675-14 у зв'язку зі зміною місця проживання особову справу позивача було переведено до Управління ДМС у Миколаївській області.

Відповідно до наказу №7 від 11 квітня 2015 року Управління ДМС у Миколаївській області знято з обліку в Управлінні ДМС у Миколаївській області особову справу №256-О/20 визнаного біженця, гр. Афганістану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у звязку з передачею за актом до ГУ ДМСУ в Одеській області.

Судом встановлено, що 11.09.2006 року до управління міграційної служби в Одеській області звертався ОСОБА_3 та на підставі рішення ДКНР Україні від 23.11.2007 року № 1081 отримав рішення про відмову в наданні статусу біженця (т.1 а.с. 210).ОСОБА_3 оскаржував вказане рішення. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2009 року по справі №2а-4071/08/1570 адміністративний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що у 2006 році до управління міграційної служби в Одеській області звертався не позивач, а його брат - ОСОБА_4. Однак жодних належних та допустимих доказів, що у позивача існує брат - ОСОБА_4 не надав.

Також, представник позивача зазначає, що позивач - ОСОБА_3 жодного разу не виїжджав з України до Афганістану, надаючи при цьому лист з Адміністрації Державної Прикордонної служби України вих. №55/2260 від 23.11.2015 року. Відповідно до вказаного листа, зазначено, що станом на 23.11.2015 року встановлено факти перетину державного кордону позивачем 27.09.2013 року та 02.08.2013 року (т.1 а.с. 72-73).

Крім того, надано лист Державної Прикордонної служби України за вих.№ 0.64-2921/0/15-16 від 30.12.2016 року, яким зазначено ідентичну інформацію щодо перетину позивачем державного кордону України у період з 29.12.2011 року по 28.12.2016 року. В зазначеному листі, крім іншого зазначено, що відповідно до п.29 Положення про базу даних „Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України", затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 року №472, інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом п'яти років.

З огляду на вищевикладене, суд вважає необхідним зазначити, що вказані листи Державної Прикордонної служби України не є допустимими доказами того, що позивач жодного разу не виїжджав з України до Афганістану починаючи з 2000 року, оскільки інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом п'яти років.

Розглянувши матеріали особової справи, суд приходить висновку що у 2006 році звертався до управління міграційної служби в Одеській області саме позивач - ОСОБА_3 з огляду на наступне.

В матеріалах особової справи 06/65 міститься копія національного паспорту НОМЕР_1 гр. Афганістану (т.1 а.с. 238 -243), в якому зазначені установчі дані заявника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., місце народження заявника м. Парван. Дата видачі національного паспорту 16.11.2005 року, місце видачі центральний паспортний відділ. Також міститься свідоцтво про народження на установчі дані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Під час проведення співбесіди 29.11.2006 року (т.2 а.с.6) ОСОБА_3 зазначив, що під час оформлення паспорту надав неправдиві відомості про власні установчі дані.

Під час проведення протоколу співбесіди від 31.07.2015 (т1. а.с.101-105) року позивач стверджує, що в 2006 році до управління міграційної служби в Одеській області він не звертався. Зазначене звернення здійснював його рідний брат на ім'я ОСОБА_4, дату народження якого він не знає. Згодом позивач назвав імена лише трьох братів: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які проживають в Афганістані, м. Кабул. Установчі дані ОСОБА_4 позивач не зазначив.

Також, судом встановлено що під час проведення співбесіди яка оформлена протоколом від 18 вересня 2006 року (т.1 а.с. 249- т.2 а.с. 3) ОСОБА_3 зазначив, що крім нього є ще два брати та мати. Назвав імена братів: ОСОБА_6, ОСОБА_5.

Таким чином вбачається, що твердження представника позивача, відносно того, що особи які звернулись у 2000 році та у 2006 році являються братами, не відповідають фактичним обставинам справи.

Під час протоколу співбесіди від 31.07.2015 року позивачем зазначено, що на територію України він прибув в 2000 році, офіційно, на підставі національного паспорту та української візи, яку він зробив на території Туркменістану (м. Ташкент), авіарейсом Кабул - Ташкент - Київ. За словами позивача, національний паспорт, на підставі якого він здійснив в'їзд до Україні він віддав до управління у м. Києві під час звернення в 2000 році. Причиною свого виїзду з Афганістану позивач назвав переслідування з боку талібів у зв'язку з роботою батька начальником поліції в районі Картесе м. Кабул (Афганістан) (т.1 а.с. 101-105).

Однак в анкеті від 05.07. 2000 року (т.1 а.с. 121- 123) на територію України позивач потрапив в 2000 році, транзитом через Туркменістан, нелегально, без документів. Причиною виїзду під час звернення в 2000 році позивач назвав переслідування з боку талібів через той факт, що його батько був військовим та боровся проти талібів.

Під час протоколу співбесіди від 18.09.2006 року позивачем зазначено, що на територію України що на територію України він прибув офіційно, на підставі національного паспорту, таскра та української візи, яку він зробив на території Узбекистану, авіарейсом Кабул - Ташкент - Київ. Причиною свого виїзду з Афганістану позивач назвав його співпрацювання з американцями і це було основною причиною його переслідування з боку руху „Талібан" (т.2 а.с.2).

Розглянувши матеріали особової справи судом встановлено, що під час співбесіди 31.07.2015 року позивач вказує інші підстави залишення країни походження, ніж ті, які викладені під час звернення до Управління у справах національностей та міграції Київської міськдержадміністрації і які стали підставою для набуття статусу біженця, та які було викладено у заяві під час звернення до Управління міграційної служби в Одеській області Держкомнацрелігій України.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасовується, якщо вона повідомила недостовірні відомості, пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із п. 7.1, 7.3 "Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", затверджених 07.09.2011 року наказом МВС України №649 рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Подання про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вноситься територіальним органом ДМС за власною ініціативою у випадку, якщо особа, яка визнана біженцем або якій надано додатковий захист, повідомила недостовірні відомості чи пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що заява позивача до Київської МДА від 22.06.2000 року, на підставі якої він набув міжнародного захисту в Україні є неправдоподібною, оскільки позивач навів неправдиві факти щодо виїзду під час звернення в 2000 році. Одночасно перебуваючи у статусі біженця, який набув шляхом надання недостовірних відомостей, позивач повторно звернувся за захистом під іншими установчими документами в Одеському регіоні та отримав довідку про особу, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання її статусу біженця, що вважається зловживанням процедурою та її використанням у власних інтересах.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення відповідача № 451-16 від 22.08.2016 року про скасування рішення про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_3, - є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Оскільки рішення № 451-16 від 22.08.2016 року, яке судом визнано правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про зобов'язання ДМС України повернути ОСОБА_3 посвідчення біженця.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 71, 86, 122, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 22.08.2016 року №451-16, зобов'язання повернути посвідчення біженця.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя: О.Г. Гусев

Суддя: Е.В. Катаєва

Суддя: О.Я.Бойко

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 22.08.2016 року №451-16, зобов'язаня повернути посвідчення біженця.

27 лютого 2017 року.