Справа № 806/2611/16
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року м. Житомир Справа № 806/2611/16

категорія 3.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попової О. Г.,

секретар судового засідання Бондаренко Д.А.,

за участю:

представника позивача Ляшенко Н.В.,

представника відповідача Лугіни С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Дочірнього підприємства "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" до Управління Державної служби України з питань праці у Житомирській області про визнання нечинним та скасування припису №06-28-013/0920-0367 від 23.11.2016 р.,

встановив:
Дочірнє підприємство "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" звернулося до суду з позовом, в якому просить визнати нечинним та скасувати припис №06-28-013/0920-0367 від 23.11.2016р., винесений головним державним інспектором Управління Держпраці Сивком В.В.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.11.2016р. головним державним інспектором Управління Державної служби України з питань праці у Житомирській області Сивком В.В. було проведено позапланову перевірку додержання Дочірнім підприємством "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" законодавства про працю та загальнообов`язкового державного соціального страхування та встановлено порушення вимог ст. 119 Кодексу законів про працю України, про що складено акт перевірки № 06-28-013/0920. За результатами перевірки 23.11.2016р. головним державним інспектором Управління Держпраці у Житомирській області Сивком В.В. винесено припис №06-28-013/0920-0367 щодо додержання законодавства про працю в частині дотримання гарантій та пільг для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, передбачених статтею 119 Кодексу законів про працю України, яким Дочірньому підприємству "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" приписано забезпечити нарахування та виплату середнього заробітку працівнику ОСОБА_1 на час виконання ним державним або громадських обов`язків (на час проходження військової служби за контрактом на особливих умовах), передбачених ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України. Позивач з даним рішенням не згодний. Зазначає, що гарантії, передбачені ст. 119 Кодексу законів про працю України, не зберігаються, якщо контракт укладено в серпні 2016 року без попереднього проходження військової служби під час мобілізації не менше 11 місяців до укладення контракту. Тобто, даний випадок не відноситься до випадків, передбачених ч.3 ст.23 Закону "Про військовий обов`язок і військову службу". Вказує, що відповідно до норм діючого законодавства підстави для нарахування та виплати середнього заробітку ОСОБА_2 на час виконання ним державних або громадських обов`язків, а тому, на думку позивача, підстави для винесення оскаржуваного припису також відсутні.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зазначає, що відповідно до чинного законодавства, ОСОБА_3 пішов на військову службу під час особливого періоду. Підкреслює, що перевіркою було встановлено факт збереження за ОСОБА_3 місця роботи та посади, однак без збереження (нарахування) заробітної плати відповідно до вимог ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України. Зазначає, що оскаржуваний припис винесений у межах, в спосіб та у порядку, передбаченому чинним законодавством, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі у зв`язку із безпідставністю. (а.с. 57-58).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з таких підстав.

Встановлено, що 18 листопада 2016 року на підставі наказу Управління Держпраці у Житомирської області від 10.11.2016 №2219 (а.с. 89 та зворот) та направлення на перевірку від 10.11.2016 №2056/04 (а.с. 90), головним державним інспектором управління Держпраці Сивком В.В. було проведено позапланову перевірку додержання Дочірнього підприємства "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" вимог законодавства про працю і загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

За результатами перевірки Управлінням Держпраці у Житомирській області складено акт перевірки від 23 листопада 2016 року №06-28-013/0920 (а.с.9-19).

Перевірка проводилась на підставі звернення громадянки ОСОБА_4 . У своєму зверненні ОСОБА_4 вказувала що роботодавець в особі ДП "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" бажає звільнити її сина, ОСОБА_2 , який проходить військову службу за контрактом на особливих умовах, з роботи та з серпня 2016 року не виплачує йому заробітку плату. Даний факт також підтверджується копією з інформаційної довідки урядової гарячої лінїї (а.с. 88).

Так, перевіркою встановлено, що Малинським ОМВК підприємству було надано довідку від 30.08.2016р. №1234, відповідно до якої ОСОБА_2 , 15.08.2016р. призваний на військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду.

ДП "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" видано наказ К/ТР №27 від 02.09.2016р. про тимчасове звільнення від роботи машиніста у виробництві картону, паперу і виробів з них дільниці пресування ОСОБА_2 з 15.08.2016 на час проходження військової служби за контрактом. В порушення ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України ОСОБА_2 , на день перевірки, не було забезпечено збереження (нарахування та виплату у встановлені на підприємстві строки для виплати заробітної плати) середнього заробітку за період з серпня 2016 року по жовтень 2016 року. (а.с. 18 та зворот).

ДП "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" 22 листопада 2016 року подано Управлінню Держпраці у Житомирській області заперечення на акт №2697. (а.с.20-22).

23 листопада 2016 року підприємству внесено припис №06-28-013/0920-0367, яким ДП "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" приписано забезпечити нарахування та виплату середнього заробітку працівнику ОСОБА_2 на час виконання ним державних або громадських обов`язків (на час проходження військової служби за контрактом на особливий період), передбачених ч.3ст.119 Кодексу законів про працю України (а.с. 8 та зворот).

Не погоджуючись із висновками акту перевірки №06-28-013/0920 від 23 листопада 2016 року, вважаючи винесений на його підставі припис №06-28-013/0920-0367 від 23 листопада 2016 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правомірності винесення Управлінням Державної служби України з питань праці у Житомирській області оскаржуваного припису №06-28-013/0920-0367 від 23 листопада 2016 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Абзацом 2 статті 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 № 877-V, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 877-V) визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Згідно із пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 (зі змінами та доповненнями, далі - Положення), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Основними завданнями Держпраці, зокрема, є реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (підпункт 1 пункту 3 Положення).

В силу приписів пункту 4 Положення, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства у сфері охорони праці в частині безпечного ведення робіт, гігієни праці, промислової безпеки, безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, у тому числі з питань: забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального та колективного захисту; монтажу, ремонту, реконструкції, налагодження і безпечної експлуатації машин, механізмів, устаткування, транспортних та інших засобів виробництва і машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки; безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами, проведення робіт з утилізації звичайних видів боєприпасів, ракетного палива та вибухових матеріалів військового призначення; виробництва, зберігання, використання отруйних речовин у виробничих процесах, у тому числі продуктів біотехнологій та інших біологічних агентів; організації проведення навчання (в тому числі спеціального) і перевірки знань з питань охорони праці; навчання працівників у сфері поводження з вибуховими матеріалами та перевірки їх знань.

Пунктом 7 Положення визначено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Частиною 1 статті 38 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992 № 2694-XII передбачено, що державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснює, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, територіальним структурним підрозділом якого є Позивач по даній справі.

Відповідно до абзаців 1-2 частини першої статті 39 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992 № 2694-XII, із змінами та доповненнями, посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, мають право безперешкодно відвідувати підконтрольні підприємства (об`єкти), виробництва фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, та здійснювати в присутності роботодавця або його представника перевірку додержання законодавства з питань, віднесених до їх компетенції.

Судом встановлено, що оскаржуваний припис управлінням прийнято за порушення позивачем вимог ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України, що встановлені за результатами позапланової перевірки додержання ДП "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" вимог законодавства про працю і загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Обґрунтовуючи протиправність спірної припису представник позивача зазначає, що працівник ОСОБА_2 не був попередньо мобілізований. Зокрема, наголошував, що гарантії, передбачені ст. 119 Кодексу законів про працю України, не зберігаються, якщо контракт укладено в серпні 2016 року без попереднього проходження військової служби під час мобілізації не менше 11 місяців до укладення контракту. Тобто, даний випадок не відноситься до випадків, передбачених ч.3 ст.23 Закону "Про військовий обов`язок і військову службу".

Суд не погоджується із доводами позивача з огляду на наступне.

Відповідно да наявних матеріалів справи, 17.08.2016 між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу, в п.3 якого зазначено: ""Цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством за погодженням сторін на термін дії особливого періоду (або не менше одного місяця) - до оголошення демобілізації. (а.с. 85-86).

Малинським ОМВК підприємству було надано довідку від 30.08.2016р. №1234, якою повідомлено, що ОСОБА_2 , 15.08.2016 був призваний на військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду (а.с. 87).

Положеннями статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII встановлені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

У відповідності до ч.3 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (в редакції на час укладання контракту) для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 № 1932-XII, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Твердження, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) також кореспондується з положеннями статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Відповідно до ч.8 ст. 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Здійснивши системний аналіз наведених правових норм, суд зазначає, що з моменту оголошення мобілізації настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", який затверджений Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ, постановлено: оголосити та провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Указами Президента України від 06 травня 2014 року № 454/2014, від 21 липня 2014 року № 607/2014, від 14 січня 2015 року № 15/2015, які затверджені Законами України від 06 травня 2014 року № 1240-VІІ, від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ, від 15 січня 2015 року № 113-VІІІ відповідно, також оголошувались та проводились часткові мобілізації.

На підставі вищевикладеного суд зазначає, що з моменту прийняття Президентом України Указу від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію" в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 15 січня 2015 року № 113-VІІІ переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.

Особливий період настає з моменту оголошення мобілізації та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Під мобілізацією слід розуміти комплекс заходів, здійснюваних серед іншого з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

Водночас, згідно абз. 6 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, суд зазначає, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію.

Дана правова позиція також викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року по справі № 800/582/14.

Здійснивши системний аналіз наведених норм чинного законодавства та враховуючи позицію Вищого адміністративного України, суд дійшов висновку, що на час призову ОСОБА_2 діяв особливий період, з огляду на що за ним повинні зберігатися гарантії передбачені статтею 119 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971№ 322-VIII, в тому числі і середній заробіток.

Таким чином, доводи позивача, викладені у письмових поясненнях (а.с. 55-56) про те, що ОСОБА_2 не був мобілізований, був призваний на військову службу за контрактом осіб рядового складу не під час мобілізації та не під час дії особливого періоду, не відповідають положенням чинного законодавства та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Суд критично ставиться до доводів позивача щодо правомірності невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку на підставі ст. 95 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII внаслідок незбереження за ним гарантій, визначених ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII.

Посилання позивача на добровільний характер укладення ОСОБА_2 контракту зі Збройними Силами України також не може розглядатися як підстава для втрати права на гарантії, встановлені ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII, оскільки спростовується змістом самого контракту.

Відповідно до ч. 2 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні, зокрема, для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.

Водночас, згідно змісту п.3 контракту, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством за погодженням сторін на термін дії особливого періоду (або не менше одного місяця) - до оголошення демобілізації (а.с. 85-86).

Суд зазначає, що даний контракт укладений на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, що повністю узгоджується з вимогами ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII щодо збереження за працівником місця роботи, посади та середнього заробітку.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства та наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують порушення ДП "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII, суд дійшов висновку про правомірність винесення відповідачем припису №06-28-013/0920-0367 від 23.11.2016.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем належним чином не доведено, а відповідачем та наявними у матеріалах справи доказами спростовано протиправність дій Управління Державної служби України з питань праці у Житомирській області при винесенні припису №06-28-013/0920-0367 від 23.11.2016, тому позовні вимоги Дочірнього підприємства "Вайдман Малин Ізоляційні Компоненти" не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:
У задоволенні позові відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Г. Попова

Повний текст постанови виготовлено: 02 березня 2017 р.