Справа № 813/4125/16
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2017 року справа № 813/4125/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретаря судового засідання Бугари М.Р.

за участі:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Сціри Т.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа - Звенигородська сільська рада про визнання протиправною відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа - Звенигородська сільська рада, та просить :

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4580 га., у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4580 га., у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району.

Заявлені вимоги обґрунтовує, протиправністю прийнятого рішення, котрим йому відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, як такого що порушує його земельні права. Стверджує що оскаржене рішення прийнято без врахування усіх істотних умов котрі мали місце при розгляді поданого ним клопотання про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою. Вважає що відповідач діяв упереджено, не в порядку та в спосіб передбачений чинним законодавством.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав наведених у ньому, просили такий задоволити.

Представник відповідача проти позову заперечив, мотиви заперечення виклав письмово, зокрема зазначає, що вказана позивачем для відведення земельна ділянка відноситься, до земель що призначенні виключно для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадян, які мають право на земельну частку (пай), та запропонована ділянка знаходиться у приватній власності. Відтак відповідач не уповноважений на розпорядження даною ділянкою. Просить про відмову в позові.

В судовому засіданні позов заперечив, просив суд відмовити в задоволені позовних вимог.

Дослідивши надані суду докази в межах заявлених вимог, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

01.08.2016 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4580 га., у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району.

За наслідком розгляду клопотання позивача, відповідач, керуючись ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відмовив позивачу у наданні надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4580 га., у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району, котру виклав у листі від 25.08.2016 року №Д-10464/0-5337/6-16.

Як видно з оскарженого рішення, відмова позивачу мотивована тим, що запропонована позивачем для розробки проекту землеустрою земельна ділянка, згідно з інформацією Відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі Львівської області № 22-1315-0.5-4555/2-15 від 18.08.2016 року, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянами, які мають право на земельну частку (пай).

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених вимог суд виходив з такого.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно із частиною 4 статті 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-премєр-міністра України Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

Згідно із пунктом 7 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

З листа Відділу Держгеокадастру у Пустомитівському районі від 20.01.2017 року №22-1315-0.5-179/2-17, видно що згідно наданих графічних матеріалів із зазначенням орієнтовного місцезнаходження земельної ділянки, яка розташована на території Звенигородської сільської ради, на яку претендує позивач, відноситься до земель пакованого фонду.

Водночас, судом встановлено, що відповідно до відомостей Державного земельного кадастру земельна ділянка, яку позначив на графічних матеріалах ОСОБА_1 накладається на земельну ділянку громадянки ОСОБА_5 відповідно до опису меж земельної ділянки від Г до Д (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,5001 га. Зазначену земельну ділянку громадянка ОСОБА_5 успадкувала на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом від 21.12.2006 року площею 1,17 га, яка розташована на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району, яка належала померлій громадянці ОСОБА_6 на підставі Державного акту на земельну ділянку серія НОМЕР_2, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на землю за №86 від 05.01.1999 року, виданого на підставі розпорядження голови Пустомитівської райдержадміністрації від 07.09.1998 року №424.

Отже, земельна ділянка, на яку претендує позивач, не тільки не збігається з цільовим призначенням земель в місці розташування про котре просить позивач надати йому її для ведення особистого селянського господарства, ба й більше того, запропонована ним земля перебуває у власності громадян, що, в свою чергу, виключає можливість її надання без вилучення у встановленому законом порядку.

За наведених обставин відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є обґрунтованою та ґрунтується на вимогах закону, що має наслідком відмови у позові в цілому.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості повторно звернутись із відповідним клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, місце розташування якої відповідатиме вимогам закону і не буде накладатись на раніше виділені земельні ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач довів, що під час вчинення дій, з приводу яких подано позов, він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України не передбачено відшкодування судових витрат позивачеві, якому у задоволенні позову відмовлено. Тому судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. В разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний 06.03.2017 року.

Суддя Братичак У.В.