Справа № 461/4904/16-а
Суддя: Волоско І. Р.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 461/4904/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.03.2017року Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Волоско І.Р.

секретар Мисько М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту містобудування Львівської міської ради, третіх осіб: Національний університет «Львівська політехніка», Виконавчий комітет Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з адміністративним позовом до Департаменту містобудування Львівської міської ради, третіх осіб: Національний університет «Львівська політехніка», Виконавчий комітет Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування наказу, в якому просять визнати протиправним та скасувати наказ департаменту містобудування Львівської міської ради № 453 від 20.12.2013 року, який полягає в затвердженні НУ «Львівська політехніка» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на АДРЕСА_1 - поверховим (в т.ч. 7, 8 - поверхи мансардні) багатоквартирним житловим будинком з вбудованими офісними приміщеннями та підземним паркінгом для працівників університету.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуваний наказ винесений з порушенням норм чинного законодавства, а також порушує права мешканців сусідніх будинків. Зокрема, тим, що Містобудівні умови та обмеження №453 від 20.12.2013р. затверджені Департаментом містобудування Львівської міської ради з порушенням вимог рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 16.11.2012р. №800, оскільки відсутній висновок про геолого-гідрогеологічні умови земельної ділянки для ведення будівництва; з порушенням положень ухвали Львівської міської ради від 19.10.2006р. №219, оскільки повноваження по затвердженню містобудівних умов та обмежень належать виконавчому комітету Львівської міської ради. Також, що історико-містобудівне обґрунтування забудови території на АДРЕСА_1, опрацьоване ПП «Ярко і Ко», є неналежно погодженим. Крім того, Міністерством культури України, висновків чи погоджень історико-містобудівного обґрунтування будівництва на АДРЕСА_1, не надавалось. А також існує розбіжність між виданими містобудівними умовами та обмеженнями та розробленим проектом будівництва в частині висоти проектної будівлі. Покликаються на преюдиційність постанови Львівського окружного адміністративного суду у справі №2а-9466/12/1370 від 24 січня 2013р., що залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.06.2014р. у справі №К/800/43947/13. Водночас, Містобудівні умови та обмеження №453 від 20.12.2013р. затверджені з порушенням Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №318 від 13.03.2002р. Будівництво погоджено на земельній ділянці з порушенням її цільового призначення. Вказують, що будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями та підземним паркінгом на АДРЕСА_1 для працівників університету погоджене на земельній ділянці з порушенням плану зонування Франківського району м.Львова. А також, будівництво погоджено на суміжній земельній ділянці поруч з площами спільного користування усіх мешканців сусідніх будинків по АДРЕСА_2.

В судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали, давши пояснення, аналогічні викладеним у фабулі позовної заяви. Також представниками позивачів в процесі розгляду справи надавалися додаткові пояснення до позовної заяви. Просять позов задовольнити.

Представник відповідача позов заперечив та пояснив, що позивачі не є учасниками вказаних правовідносин у публічно-правовій сфері, департамент містобудування Львівської міської ради щодо позивача не здійснював жодних управлінських функцій. Натомість, публічно-правові відносини у зв'язку з виданням оскарженого наказу виникли між суб'єктами владних повноважень як департаментом містобудування. Окрім того, містобудівні умови та обмеження не є частиною містобудівної документації, а лише частиною вихідних даних, які відображають встановлені містобудівною документацією вимоги. Щодо цільового призначення, вказує, що чинним законодавством не регулюється процедура зміни виду використання в межах певної категорії за основним цільовим призначенням, а передбачена процедура зміни цільового призначення земельної ділянки. Тобто, позивачами помилково ототожнено такі поняття як «зміна цільового призначення земельної ділянки» і «зміна виду використання земельної ділянки в межах певної категорії за основним цільовим призначенням». А тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи Національного університету «Львівська політехніка» в судовому засіданні позовні вимоги заперечила в повному обсязі та пояснила, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу своїх вимог відсутні, оскільки наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради від 20.12.2013р. №453, яким затверджені Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, прийнятий з дотриманням чинного на момент його прийняття законодавства України, а доводи позивачів не підтверджені жодними належними і достатніми доказами. Крім того, спірний наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради від 20.12.2013р. №453 стосується лише НУ «Львівська політехніка» і не має до позивачів жодного відношення, оскільки останні не є учасниками публічно-правових відносин, що виникли в зв'язку з затвердженням відповідачем вищевказаних Містобудівних умов та обмежень. Просить відмовити в задоволені позову

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Департаменту містобудування Львівської міської ради від 20.12.2013р. №453 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво НУ «Львівська політехніка» багатоквартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями та підземним паркінгом на АДРЕСА_1 для працівників університету» затверджені містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на будівництво НУ «Львівська політехніка» багатоквартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями та підземним паркінгом на АДРЕСА_1 для працівників університету, які додаються до наказу.

Земельна ділянка на АДРЕСА_1, щодо якої видані містобудівні умови та обмеження згідно спірного наказу, входить в межі земельної ділянки площею 0,5263 га на АДРЕСА_3, яка знаходиться в постійному користуванні НУ «Львівська політехніка» для обслуговування гуртожитку №1 відповідно до Державного акта на право постійного користування землею, зареєстрованого 19.04.2001р. за №89 в кн..записів 1-2 згідно ухвали Львівської міської ради №474 від 27.01.2000р. За категорією земель дана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, що підтверджується довідкою відділу Держземагентства у м. Львові від 07.12.2012р. №40/11/98.

Відповідно до пунктів 8, 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI (із змінами і доповненнями) містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією; містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» програми розвитку регіонів та населених пунктів, програми господарського, соціального та культурного розвитку повинні узгоджуватися з містобудівною документацією відповідного рівня. Вимоги містобудівної документації є обов'язковими для виконання всіма суб'єктами містобудування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів.

Частиною 4 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Згідно частин 1, 2, 3 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» однією з основних складових вихідних даних є містобудівні умови та обмеження. Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні (частина 4 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно частин 6 - 8 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до містобудівних умов та обмежень можуть включатися вимоги щодо архітектурних та інженерних рішень. Склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури. Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об'єкта незалежно від зміни замовника. Зміни до містобудівних умов та обмежень можуть вноситися тільки за згодою замовника.

Відповідно до пункту 2.1. Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, який затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку; будівництва та житлово-комунального господарства України від 7 липня 2011 року № 109, містобудівні умови та обмеження є основною складовою вихідних даних. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом семи робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви разом із документами, передбаченими пунктом 2.2 цього розділу, у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з пунктом 2.4. цього Порядку підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 2 статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний нагляд - сукупність заходів, спрямованих на дотримання уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об'єкти нагляду), вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час провадження ними містобудівної діяльності.

Згідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю, визначені статтею 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі.

Згідно п. 3 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 р. № 698, основними завданнями нагляду є: 1) виявлення, припинення та запобігання порушенню уповноваженими органами містобудування та архітектури, визначеними відповідно до статті 13 Закону України "Про архітектурну діяльність", органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними відповідно до статті 6 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об'єкти нагляду), вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час провадження ними містобудівної діяльності; 2) скасування чи зупинення дії рішень, прийнятих з порушенням вимог містобудівного законодавства об'єктами нагляду, зокрема щодо документів, які дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування або анулювання зазначених документів.

Таким чином, правове регулювання відносин у сфері містобудівної та архітектурної діяльності вимагає неухильного дотримання усіма суб'єктами містобудування вимог законодавства та містобудівної документації, що своєю чергою зумовлює необхідність здійснення постійного державного архітектурно-будівельного контрою і нагляду з метою запобігання й усунення порушень у цій сфері правовідносин. Контрольно-наглядові функції є виключною компетенцією органів державного будівельного контролю та нагляду, які визначено спеціальним для цих відносин законом. Зокрема, функція перевірки відповідності прийнятих органами містобудування та архітектури рішень, в тому числі, рішень щодо затвердження містобудівних умов та обмежень, вимогам законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельним нормам, державним стандартам і правилам під час провадження ними містобудівної діяльності належить до компетенції Держархбудінспекції, яка реалізує ці повноваження через головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, м.м. Києві і Севастополі, зокрема, має право скасовувати прийняті рішення в сфері містобудування.

Водночас у контексті спірних правовідносин суд вважає, що відсутній публічно-правовий спір саме за участі сторін у цій справі з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Тобто, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим під час судового розгляду.

Право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване в інших законах, передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

За змістом статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таким чином, захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають лише порушені права та інтереси осіб, а задоволенню ті позовні вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Виходячи з викладеного, обов'язковою умовою для задоволення позовних вимог є участь позивача у правовідносинах, які визначені статтею 171 КАС України.

Крім того, суд звертає увагу, що загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер.

Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

З'ясування цієї обставини має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки індивідуальні ж акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені.

Правовий акт індивідуальної дії породжує права й обов'язки тільки того суб'єкта (чи визначеного цим актом кола суб'єктів), якому його адресовано.

Відсутність у позивачів прав чи обов'язків у зв'язку з прийняттям оскаржуваного акту, не породжує для них і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 27 жовтня 2015 року (справа № 800/210/15), а також постановах Вищого адміністративного суду України від 07.12.2016р. по справі №750/9677/15 (К/800/12510/16), від 31.01.2017р. по справі №442/8309/13-а (К/800/714/15).

Так, Верховний Суд України у зазначеному судовому рішенні визнав, що правило, встановлене частиною другою статті 171 КАС України щодо оскарження нормативно-правового акту лише особами, щодо яких його застосовано, а також особами, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії. Відсутність у будь-кого, в тому числі і заявника, прав чи обов'язків у зв'язку з прийняттям оскаржуваного акту індивідуальної дії, не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Отже, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Предметом даного спору є визнання протиправним та скасування наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради від 20.12.2013р. №453, яким затверджені містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на АДРЕСА_1 для НУ «Львівська політехніка».

Як випливає із положень п.8 ч.1 ст.1, ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», звернутися із заявою про отримання містобудівних умов та обмежень може лише особа, яка є власником або користувачем земельної ділянки, та після їх отримання в такої особи виникає право на розроблення на підставі виданих містобудівних умов та обмежень проектної документації об'єкта будівництва та здійснення самого будівництва.

А тому, між НУ «Львівська політехніка» як особою, яка звернулась із заявою про надання містобудівних умов та обмежень, та відповідним спеціально уповноваженим органом, до якого вона звернулась, виникають публічно-правові відносини у зв'язку з прийняттям наказу №453 від 20.12.2013р., який являє собою правовий акт індивідуальної дії, оскільки породжує певні права саме для НУ «Львівська політехніка» та встановлює вимоги, які необхідно дотримуватись при здійсненні будівництва.

Отже, спірний наказ, яким затверджені містобудівні умови та обмеження, за своєю юридичною суттю є актом індивідуальної дії та направлений на врегулювання правовідносин, у даному випадку, між НУ «Львівська політехніка» та відповідачем як спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури згідно з вимогами норм законодавства.

Жоден з позивачів не є стороною таких правовідносин у публічно-правовій сфері, оскільки відповідач не здійснював щодо позивачів жодних управлінських функцій, пов'язаних із затвердженням спірним наказом містобудівних умов та обмежень. Проживання по сусідству з територією забудови не надає позивачам статусу учасників цих правовідносин з огляду на те, що для них оскаржений наказ не створив жодних юридичних наслідків. Відсутність у позивачів прав та/або обов'язків у зв'язку з прийняттям оскаржуваного наказу не надає їм і права на захист у спосіб, який вони обрали. Відтак, суд вважає, що спірним наказом їх права та інтереси у публічно-правовій сфері не порушені.

Стосовно посилання позивачів на те, що спірний наказ порушує їх права на збереження культурної спадщини, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам'яток та інших об'єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Розділом V Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено порядок забезпечення охорони пам'яток. Відповідні заходи по охороні пам'яток культурної спадщини вживаються власниками пам'яток, а також відповідними органами охорони культурної спадщини, які мають право видавати відповідні розпорядження, приписи у разі виявлення порушень в сфері охорони культурної спадщини. Також цим Законом визначено види відповідальності, які можуть бути застосовані уповноваженим на те органом у випадку порушення юридичною особою законодавства про охорону культурної спадщини.

Що ж стосується тверджень позивачів про порушення спірним наказом їх прав на безпечне довкілля, то суд звертає увагу на таке.

Статтею 50 Конституції України передбачено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Кожному гарантується право вільного доступу до інформації про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, а також право на її поширення. Така інформація ніким не може бути засекречена.

Частиною 1 ст.9 ЦК України визначено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до чт.293 ЦК України фізична особа має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на достовірну інформацію про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, а також право на її збирання та поширення. Діяльність фізичної та юридичної особи, що призводить до нищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною. Кожен має право вимагати припинення такої діяльності. Діяльність фізичної та юридичної особи, яка завдає шкоди довкіллю, може бути припинена за рішенням суду.

Отже, захист права особи на безпечне для життя і здоров'я довкілля здійснюється в порядку, визначеному цивільним законодавством із застосуванням способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України, а не в порядку адміністративного судочинства шляхом оскарження наказу про затвердження містобудівних умов та обмежень.

Щодо покликання позивачів на те, що будівництво на підставі спірного наказу може завдати шкоди опорним, несучим, огороджувальним конструкціям будинків, у яких вони проживають, то можливі вимоги в частині руйнування будинків не носять характеру публічно-правового спору та за наявності підстав можуть бути пред'явлені в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, зокрема, те, що спірний наказ Департаменту містобудування ЛМР від 20.12.2013р. №453 є актом індивідуальної дії та не створює для позивачів правових наслідків, не змінює та не припиняє будь-яких їх прав та інтересів в сфері публічно-правових відносин, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.7, 8, 9, 10, 11, 12, 86, 160, 161, 162, 167 КАС України,на підставі ст.ст. 19, 42 Конституції України, ст.ст. 19, 20 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» ст.ст. 18, 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», суд,-

П О С Т А Н О В И В :

в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Департаменту містобудування Львівської міської ради, третіх осіб: Національний університет «Львівська політехніка», Виконавчий комітет Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування наказу - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення або з дня отримання копії постанови.

Суддя І.Р.Волоско.