Справа № 126/2878/16-а
Суддя: Гуцол В. І.
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

іменем України

Справа № 126/2878/16-а

Провадження № 2-а/126/5/2017

"27" лютого 2017 р.

м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Гуцола В. І.

із секретарем Гримальською С.В.

за участі позивача ОСОБА_1, представника відповідача

Чернявській О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бершадь адміністративну справу за позовами ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Бершадської районної державної адміністраціїі про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовами до відповідача Управління праці та соціального захисту населення Бершадської районної державної адміністраціїі про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії з тих підстав, що як стверджують, вони є учасникамим бойових дій, що підтверджується посвідченнями серії НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3 і мають право на пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій. Згідно із вимогами ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасникам бойових дій повинна щорічно, до 5 травня, виплачуватися разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Статтею 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня у розмірах, передбачених ст. ст. 12 - 16 з цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку, або через установи банків: пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання. Частиною 1 ст. 28 Закону України "Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" визначено, що у 2016 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 01.05.2016 року становить 1130 грн. Таким чином вони повинні були отримати у 2016 році по 5650 грн. кожен. Згідно довідок управління праці та соціального захисту населення № 2828 від 10.10.2016 року, № Г-564 від 24.11.2016 року та № К -570 від 25.11.2016 року їм було перераховано та виплачено по 920 грн. кожному Недоплата склала за 2016 рік по 4730 грн. кожному. Відповідач спростовує наявність недоплаченої суми та стверджує, що виплати проведені відповідно до вимог діючого законодавства в розмірі 920 грн. Посилання відповідача на те, що при виплаті одноразової грошової допомоги він керувався постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141 "Про розмір разової грошової допомоги", що виплачується в 2016 році відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", не може бути взято до уваги, так як норми даної постанови звужують обсяг встановлених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" прав та пільг учасників бойових дій, а Закони України мають вищу юридичну силу, як акти органу законодавчої влади, ніж акти Кабінету Міністрів України, як органу виконавчої влади. Позивачі вказують, що їх право на отримання щорічної одноразової грошової допомоги, як учасникам бойових дій, не може бути поставлено у залежність від бюджетних асигнувань, і разом з тим потребують фінансування за рахунок коштів Державного бюджету України. Позивачі зазначили, що щорічну разову грошову допомогу, як учасникам бойових дій, їм сплачено у розмірі меншому, ніж це передбачено нормами Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому існує необхідність поновлення їх порушених права на отримання цієї допомоги у встановленому Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" розмірі. З урахуванням викладеного, позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовами, в яких просять визнати бездіяльність відповідача - управління праці та соціального захисту населення Бершадської державної адміністрації Вінницької області щодо перерахунку їм щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2016 рік - протиправною та зобов'язати управління праці та соціального захисту населення Бершадської державної адміністрації Вінницької області здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити їм недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учасникам бойових дій за 2016 рік відповідно до статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком кожному, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" на момент проведених виплат, з врахуванням раніше виплачених їм сум.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні просив задовольнити вимоги, вказані у його позові, з підстав, викладених у ньому.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, хоча про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, надали суду заяви про слухання справи у їх відсутність, позови підтримують.

Представник відповідача - управління праці та соціального захисту населення Бершадської РДА Чернявська О.В. позови не визнала, просить відмовити у задоволенні позовних вимог за відсутності протиправних дій з боку управління праці та соціального захисту населення. Згідно Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня встановлено в розмірах передбачених статтями 12 - 16 цього Закону. Відповідно до ст. 12 вищевказаного закону, щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Згідно постанови КМУ № 141 від 02.03.2016 року "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків виплачується 920 грн. В 2016 році позивачам була виплачена щорічна разова грошова допомога до 5 травня як учасникам бойових дій через відділення Ощадбанку по 920 грн. кожному, тому просить в позовах відмовити.

При вирішенні справи суд керувався наступним.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною 1 ст. 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Таким чином, щорічна разова грошова допомога для учасників бойових дій є формою соціального забезпечення громадян, які, відповідно до спеціального закону, є учасниками бойових дій. Тобто, фактично ця допомога є формою реалізації конституційного права громадян, які є учасниками, ветеранами чи інвалідами війни, на соціальний захист.

Відповідно до ч.1 ст. 129 Конституції України (в редакції Закону № 1401-VIII від 02.06.2016) суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з питань захисту прав людини.

Частиною 1 ст. 1 Протоколу № 1 ратифікованої Україною 11.09.1997 р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ст. 17-1 Конвенції, передбачено, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам - учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожному гарантовано право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини:

а) конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83);

б) засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України», заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13);

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Судом встановлено і ніким не заперечується, що позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є учасникам бойових дій, що підтверджуються також їхніми посвідченнями учасників бойових дій НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3.

Також ніким не оспорюються ті факти, що відповідачам у жовтні 2016 року, як учасникам бойових дій було виплачено по 920 гривень кожному щорічної разової грошової допомоги до 5 травня.

Відповідачі ж стверджують, що розмір одноразової допомоги до 5 травня, на котру вони право в 2016 році, становив чотири мінімальних розміри пенсії, тобто 5650 гривень, недоотримана кожним із них сума становить 4730 гривень.

Статтю 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII законом N 367-XIV від 25 грудня 1998 року було доповнено новою частиною, згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 19 грудня 2006 року N 489-V (489-16) з наступними змінами дія цього положення була зупинена.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року в справі № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) пункт 13 статті 71 цього Закону( 498-16), яким було зупинено на 2007 рік дію частини п'ятої статей 12, 13, 14 та 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визнано неконституційним.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних норм Закону (489-16), виходив з такого.

У Конституції України Україну проголошено демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22). Аналіз законодавчої діяльності Верховної Ради України свідчить про те, що при прийнятті законів про Державний бюджет України систематично зупиняється дія інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, які є складовою конституційного права громадян на соціальний захист і достатній рівень життя кожного (статті 46, 48 Конституції України). Зупинення дії законів є способом тимчасового припинення їх дії в часі та/або за колом осіб і має здійснюватися відповідно до вимог Конституції України. Ця юридична процедура знаходиться в органічному зв'язку із скасуванням законів, внесенням до них змін та доповнень. Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин. Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян, який не може бути нижчим від встановленого законом прожиткового мінімуму (ч.3 ст. 46 Конституції України) та порушується гарантоване у статті 48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень. Отже, відповідно до ч.3 ст. 22, ст.64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк. Таку правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6 мотивувальної частини). Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч.2 ст.6, ч.2 ст.19, ч.1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини.Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо. Конституційний Суд України неодноразово розглядав за зверненнями суб'єктів права на конституційне подання справи і приймав рішення, у яких визнавав окремі положення законів про Державний бюджет України щодо зупинення або обмеження пільг, компенсацій і гарантій такими, що не відповідають Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів), від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

Законом від 28.12.2007 року «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих атів України» № 107-VI дія положення ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" про розмір одноразової виплати учасникам бойових дій до 5 травня знову була зупинена.

Рішенням Конституційного Суду України у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 67 розділу I, пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, пунктів 36-100 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України"та пункту 3 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (107-17), тобто і положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", котрі зупинили дію частини ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в частині розміру одноразової виплати до 5 травня учасникам бойових дій.

При визнанні неконституційними цих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" Конституційний Суд України виходив з того, що у Конституції України Україну проголошено соціальною і правовою державою (стаття 1), в основу правового регулювання бюджетних відносин закладено принцип справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами (ч.1 ст. 95). Держава відповідальна перед людиною за свою законодавчу діяльність, зобов'язана утверджувати та забезпечувати права і свободи людини і громадянина. Закони та інші нормативно-правові акти мають прийматися на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.2 ст. 8). Конституційний Суд України також виходив з того, що зупинення на 2008 рік оспорюваними положеннями Закону (107-17) дії окремих норм правових актів (ст. 67 розділу I Закону (107-17), внесення до деяких законодавчих актів змін і доповнень та визнання законів такими, що втратили чинність (розділ II Закону (107-17), призвело до фактичного скасування чи звуження змісту і обсягу існуючих прав і свобод людини і громадянина. Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (ч.2 ст. 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ч.3 ст. 22 Конституції України).

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-УІІІ від 28.12.2014 року п.26 встановлено, що норми і положення ст.ст. 12,13,14,15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, тобто положення ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" про розмір одноразової виплати учасникам бойових дій до 5 травня знову зупинена.

Конституційний Суд України при прийнятті рішення в справі №7-рп/2016 від 20.12.2016 року щодо конституційності положень другого речення ч.7 ст. 43, першого речення ч.1 ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами про обмеження соціальних гарантій військовослужбовцям виходив з наступного.

Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ч.ч. 1,2,5 ст. 17 Основного Закону України). Конституційний Суд України зазначає, що забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей закріплено у ч.5 ст. 17 розділу I "Загальні засади" Конституції України, який визначає такі основи конституційного ладу в Україні, як, зокрема, суверенітет, територіальна цілісність та недоторканність України, захист яких покладається на Збройні Сили України та інші військові формування. Відповідно до ст. 156 Основного Закону України законопроект про внесення змін до розділу I "Загальні засади" подається до Верховної Ради України Президентом України або не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України і, за умови його прийняття не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України, затверджується всеукраїнським референдумом, який призначається Президентом України. Особлива конституційна процедура внесення змін до розділу I "Загальні засади" Конституції України обумовлена специфікою предмета його регулювання - основи конституційного ладу в Україні - зокрема необхідністю забезпечення національної безпеки і оборони України, потребами захисту державного суверенітету та територіальної цілісності України як суверенної й незалежної, демократичної, соціальної та правової держави. Зазначене є підставою для висновку, що особи, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, створених відповідно до законів України, а також члени їхніх сімей мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту. Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004). Організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей пов'язані не з втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (ст. 46 Конституції України), а особливістю виконуваних ними обов'язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захисту суверенітету, територіальної цілісності України (ч.1 ст. 17 Основного Закону України). Конституційний Суд України зазначав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004). Конституційний Суд України вважає, що норми-принципи ч.5 ст. 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, у зв'язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені.

Зважаюючи на вищевикладене суд приходить до наступного.

Як вбачається з листів Управління праці та соціального захисту населення Бершадської РДА від 10.10.2016 р., 25.11.2016 р., 24.11.2016 р., позивачам ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідно до Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-УІІІ від 28.12.2014 року та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" в 2016 році виплачено через відділення Ощадбанку разову грошову допомогу до 5 травня в сумі по 920 грн., як учасникам бойових дій.

Суд вважає, що правова визначеність є однією з умов ефективної дії верховенства права, а забезпечення реалізації вимог принципу правової визначеності є запорукою ефективної реалізації та захисту прав людини. Цей принцип означає вимогу чіткості підстав, цілей та змісту нормативних приписів, які адресовані безпосередньо громадянам, щоб вони мали можливість упевнено передбачати правові наслідки своєї поведінки.

Принцип законних очікувань є наслідком принципу правової визначеності. Він спрямований на те, щоб у випадках, коли фізична особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.

У рішеннях від 11.03.2010 року № 8-рп/2010, від 29.06.2010 року № 17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, правова визначеність є універсальним правовим началом, дія якого поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою і особою, як реалізація та забезпечення прав і свобод людини і громадянина, що сприяє стабільності, підтриманню громадського миру, безпеки і злагоди в державі.

В даному випадку суд вважає, що має місце порушення права позивачів на отримання соціальних пільг, на що неодноразово вказувался в рішеннях Конституційного Суду України, та принципу правової визначеності, котрий є одним із загальних принципів європейського права.

Враховуючи те, що позивачі є учасниками бойових дій, вони наділені державою певним правовим статусом, який включає в себе й право на додаткові елементи соціального захисту, зокрема право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня. Наділивши учасників бойових дій зазначеною соціальною гарантією, держава таким чином взяла на себе публічне зобов'язання забезпечити належний матеріальний рівень осіб, які є учасниками бойових дій, тобто, між позивачами і державою встановлено певний правовий зв'язок у визначеній сфері життєдіяльності, який характеризується наявністю зобов'язання держави забезпечити соціальний захист ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до ч.5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Згідно Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" фінансове забезпечення державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок Державного бюджету України. За умови відсутності у державному бюджеті коштів на виплату грошової допомоги учасникам бойових дій - ветеранам війни це створює ситуацію правової невизначеності стосовно джерела коштів, з яких має виплачуватися зазначена пільга. У справі "Кечко проти України" Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" розмір мінімальної пенсії за віком станом на 01.05.2016 року складав 1130 грн., тобто разова грошова допомога до 5 травня учасникам бойових дій повинна була бути виплачена позивачам у розмірі 5650 грн., однак їм було виплачено лише в розмірі 920 грн.

Тому суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному об'ємі.

На підставі ст.ст. 1,8, 17 ч.ч.1,2,5, 22, 46, ст. 129 ч.1 Конституції України, ст.ст. 5, 6, 12, 17, 17 - 1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та керуючись ст. ст. 2, 8, 160-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позови ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Бершадської районної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Бершадської державної адміністрації Вінницької області щодо перерахунку ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2016 рік.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Бершадської державної адміністрації Вінницької області здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 кожному недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік відповідно до статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" на момент проведених виплат, з врахуванням раніше виплачених кожному сум.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення через суд першої інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В. І. Гуцол