Справа № 813/393/17
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2017 року справа № 813/393/17

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретаря судового засідання Бугари М.Р.

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Рибака Н.Я.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного інспектора Митного поста "Рава-Руська" Львівської митниці Державної фіскальної служби Флейшера Михайла Васильовича, Львівської митниці Державної фіскальної служби про визнання незаконним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд з позовом до Державного інспектора Митного поста "Рава-Руська" Львівської митниці Державної фіскальної служби Флейшера Михайла Васильовича, Львівської митниці Державної фіскальної служби в котрому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного інспектора Митного поста «Рава - Руська» Львівської митниці ДФС України Флейшер Михайла Васильовича від 10.09.2016 року №209100002/2016/00150 про відмову в прийняті митної декларації, митному оформлені пропуску його транспортного засобу марки Renault реєстраційний номер НОМЕР_1, який ввозився позивачем з метою тимчасового ввезення;

- зобов'язати Львівську митницю ДФС України здійснити пропуск на митну територію України у режимі тимчасового ввезення належного транспортного засобу марки Renault реєстраційний номер НОМЕР_1, зі звільненням позивача від оподаткування митними платежами і без застосування засобів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

В обґрунтування позову зазначив, що ним здійснювалось ввезення на митну територію України належного йому транспортного засобу в режимі тимчасового ввезення строком на один рік на підставі Конвенції про тимчасове ввезення (м.Стамбул ,1990 рік). А так як транспортний засіб є зареєстрованим на території Республіка Польща, та й він сам має реєстрацію дозволу проживання на території Польща, то вважає, що має право тимчасово в'їжджати на територію України на транспортному засобі, строком до одного року, без сплати будь-яких податків і зборів.

В судовому засіданні позов підтримав з підстав наведених у ньому, просив такий задоволити.

Представник відповідача заявлені вимоги не визнав, надав письмові заперечення на позов, в котрих зазначає, що поміщення транспортних засобів особистого користування громадянами - резидентами, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД в режим тимчасового ввезення строком на один рік здійснюється за умови сплати необхідних митних платежів та зборів, чого зроблено позивачем не було. Беручи до уваги наведене просить в позові відмовити.

10.09.2016 року в зону митного контролю митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці ДФС з Республіка Польща в'їхав транспортний засіб марки Renault реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням позивача, котрим зокрема заявлено до митного оформлення вказаний транспортний засіб в режим тимчасового ввезення.

При здійснення митного контролю відповідачем 10.09.2016 року видано картку-відмову №209100002/2016/00150 котрою в позивача не прийнято митну декларацію, та відмовлено в митному оформлені та пропуску транспортного засобу марки Renault реєстраційний номер НОМЕР_1, який ввозився позивачем з метою тимчасового ввезення.

Картка відмови видана позивачу у зв'язку з недотриманням вимог ст. 380 Митного кодексу України, в частині сплати необхідних митних платежів та інших обов'язкових зборів та податків, необхідними сплата котрих є для поміщення транспортного засобу в режим тимчасового ввезення їх громадянами - резидентами.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спірні відносини що склались між сторонами, суд виходив з наступного.

Згідно пп. в) п.50 ч.1 ст.4 Митного кодексу України, резиденти це фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Відповідно до пп. в) п.33 ч.1 ст.4 Митного кодексу України не резиденти це фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

За змістом ст. 103 Митного кодексу України № 4495-VI від 13.03.2012 (далі - МК), тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Частиною 1 ст. 105 МК передбачено, що у митний режим тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами поміщуються виключно товари, транспортні засоби комерційного призначення, зазначені у статті 189 цього Кодексу та в Додатках B.1 - B.9, C, D до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), на умовах, визначених цими Додатками, а також повітряні судна, які ввозяться на митну територію України українськими авіакомпаніями за договорами оперативного лізингу.

Так, відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення» № 1661-IV від 24.03.2004, Верховна Рада України постановила приєднатися до Конвенції про тимчасове ввезення та Додатків A, B.1 - B.9, C, D та E до неї, прийнятих 26 червня 1990 року у м. Стамбулі (далі - Конвенція).

Відповідно до п.п. (а), (с) ст. 1 Додатка С до Конвенції, для цілей цього Додатка, термін:

(а) "транспортні засоби" означає будь-яке судно (у тому числі ліхтери, баржі та шаланди, навіть якщо вони перевозяться на борту судна, і судна на підводних крилах), апарати на повітряній подушці, літальні апарати, наземні транспортні засоби (у тому числі велосипеди з двигунами, причепи, напівпричепи і поєднання транспортних засобів), і рухомий склад залізничного транспорту; а також їхні звичайні запасні частини, додаткові пристосування та обладнання, які перевозяться на борту транспортних засобів (включаючи спеціальне обладнання, що використовується для завантаження, розвантаження, обробки та захисту вантажів);

(c) "приватне використання" означає перевезення особою виключно для особистих потреб, за винятком будь-якого комерційного використання;

Згідно п. (а) ст. 2 Додатка С до Конвенції, користуються правом на тимчасове ввезення відповідно до статті 2 цієї Конвенції транспортні засоби комерційного чи приватного використання.

Пунктом (b) ст. 5 Додатка С до Конвенції передбачено, що для того, щоб можна було скористатись правами на пільги, що надаються цим Додатком, транспортні засоби приватного використання повинні бути зареєстрованими на території, яка не є територією тимчасового ввезення, на ім'я особи, яка зареєстрована або постійно проживає за межами території тимчасового ввезення, і ввозитись та використовуватись особами, які постійно проживають на такій території.

Матеріалами справи стверджується, що позивач вправі тимчасового знаходитись на території Республіки Польща в період з 12.08.2016 - 03.08.2017 року.

З огляду на матеріали справи, так як позивач є громадянином України та проживає на території України, транспортний засіб, що ввозиться позивачем, зареєстрований в Республіці Польща на його ім'я, то позивач є особою, яка, відповідно до вимог наведеної статті Додатка С до Конвенції, не може користуватися відповідними пільгами при ввезенні та використанні транспортного засобу, оскільки країна постійного проживання позивача відмінна від країни реєстрації такого транспортного засобу.

Разом з цим, відповідно до п. (b) ст. 7 Додатка С до Конвенції, незважаючи на положення статті 5 цього Додатку, транспортні засоби приватного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення. Кожна Договірна Сторона може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.

Таким чином, наведений пункт Додатка С до Конвенції уповноважує Договірні Сторони (країни-учасниці Конвенції) поширювати право тимчасового ввезення також і на ввезення транспортних засобів третіми особами, які проживають на території країни, у яку ввозиться такий транспортний засіб, зареєстрований на іншій території.

Однак суд звертає увагу на тому, що норми наведеного п. (b) ст. 7 Додатка С до Конвенції визначають виключно право, а не обов'язок Договірної Сторони дозволяти використання транспортного засобу за відповідних умов.

Так, з аналізу норм чинного законодавства України вбачається, що законодавець не використовував своє право, передбачене п. (b) ст. 7 Додатка С до Конвенції та не дозволяв використання права на тимчасове ввезення особою, яка постійно проживає на території України.

З огляду на викладене, на спірні правовідносини, що виникли між сторонами, не поширюються права та пільги, передбачені Конвенцією та гл. 18 МК, яка визначає правові засади режиму тимчасового ввезення, оскільки у даному випадку застосуванню підлягає ст. 380 МК (особливості тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування на митну територію України).

Так, відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 380 МК, тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

З аналізу наведеної норми вбачається, що при ввезенні транспортного засобу, позивач має надати письмове зобов'язання про його зворотне виведення, митну декларацію та сплатити митні платежі, які підлягали б сплаті при імпорті такого транспортного засобу.

При цьому, як вбачається з ч. 1 ст. 377 МК, товари за товарними позиціями 8701 - 8707, 8711, 8716 згідно з УКТ ЗЕД, які підлягають державній реєстрації, при ввезенні громадянами на митну територію України або надходженні на митну територію України на адресу громадян у несупроводжуваному багажі або вантажних відправленнях для вільного обігу, незалежно від їх вартості, підлягають оподаткуванню ввізним митом за повними ставками Митного тарифу України, акцизним податком і податком на додану вартість за ставками, встановленими Податковим кодексом України.

Таким чином, крім подання декларації та відповідного письмового зобов'язання, позивач мав сплатити також ввізне мито за повними ставками Митного тарифу України, акцизний податок і податок на додану вартість за ставками, встановленими Податковим кодексом України, однак доказів сплати таких платежів матеріали справи не містить.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 196 МК, не можуть бути пропущені через митний кордон України товари, що переміщуються через митний кордон України з порушенням вимог цього Кодексу та інших законів України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем при митному оформленні відповідного транспортного засобу не дотримано всіх встановлених законодавством вимог, зокрема не сплачено митні платежі, суд прийшов висновку, що рішення відповідача про відмову у пропуску через митний кордон є обґрунтованим, а позов таким що задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати у відповідності до норм ст. 94 КАС України, у справі відсутні.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. В разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний 06.03.2017 року.

Суддя Братичак У.В.