Справа № 826/9094/16
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9094/16 Головуючий у 1-й інстанції:Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

02 березня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» про стягнення заборгованості в розмірі 388 689, 64 грн.,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року, Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», в якому просило стягнути з відповідача на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 374 965,84 грн. та стягнути з відповідача на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 13 723,80 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 29.02.2016 р. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» подало до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів «Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів» за 2015 рік по формі 10-ПІ (поштова-річна), затверджений наказом Мінпраці та соціальної політики від 10.02.2007 р. №42 з доповненнями від 12.11.2008 р. № 527.

Згідно звіту відповідач вказав, що середньооблікова кількість працівників облікового складу підприємства у 2015 р. становила 673 особи, відповідно до 4-х відсоткового нормативу на підприємстві повинно бути працевлаштовано 27 осіб з інвалідністю, але відповідачем було працевлаштовано 19 осіб. А тому, за переконанням позивача, відповідачем не виконано 4-х відсоткового нормативу, призначеного для працевлаштування інвалідів.

З огляду на що, як йдеться у позовній заяві, за 8 робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих ними, відповідач до 15.04.2016 р. повинен самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 374 965,84 грн.

Дана сума заборгованості по адміністративно-господарських санкціях, як йдеться у позовній заяві, підтверджується звітом за формою 10ПІ від 29.02.2016 р. №1/808 за 2015 р. та розрахунком заборгованості.

Розмір нарахованої пені в сумі 13 723,80 грн. позивач підтверджує розрахунком суми позову за порушення строків оплати санкцій.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи , а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін у справі, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 року №875-ХІ- Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії інвалідів у порядку , встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі не забезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Так, згідно річного звіту по формі № 10-ПІ, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 № 42 зі змінами від 12.1 1.2008 р. № 527, про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік. який надано до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) фактично за рік складала 673 особи. На виконання вищезазначеного Закону відповідачем було створено відповідно до 4-х відсоткового нормативу 27 робочих місць для працевлаштування інвалідів. Кількість працюючих на підприємстві інвалідів складала 19 осіб.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Тобто, цією нормою визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення інваліда до підприємства або звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

Обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком самих інвалідів для їх працевлаштування. А відповідач вживав всіх необхідних заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, зокрема створив такі робочі місця для інвалідів на підприємстві та повідомляв органи, на які покладено обов'язок щодо працевлаштування інвалідів.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним судом України у постановах від 20.06.2011 р. у справі № 21-60а11 за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного підприємства 'ТІродекспорт" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та від 26.06.2012 р. у справі № 21-105а 12 за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Одеської залізниці про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

Відтак, ст. 18 Закону не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов'язане самостійно здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування на своєму підприємстві.

Аналогічна норма міститься у ст. 18-1 Закону, де визначено, що інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендацій МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Згідно зі ст. 20 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів).

Щодо посилання позивача на те, що на відповідача покладено обов'язок працевлаштування інвалідів з усіма функціями пошуку та підбору місця роботи суперечить чинному законодавству, тому що працевлаштування (в широкому розумінні - не як прийом на роботу інваліда, що звернувся до підприємства, а пошук цієї роботи) інваліда підприємством за своєю правовою природою є соціальною послугою, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 1 Закону України «Про соціальні послуги» від 19.06.2003 року соціальні послуги - це комплекс заходів з надання допомоги особам, окремим соціальним групам, які перебувають у складних життєвих обставинах і не можуть самостійно їх подолати, з метою розв'язання їхніх життєвих проблем.

До соціальних послуг (ст. 5 Закону) відносяться і послуги з працевлаштування: пошук підходящої роботи, сприяння у працевлаштуванні та соціальне супроводження працевлаштованої особи. Суб'єкти, що надають соціальні послуги, здійснюють свою діяльність відповідно до статутних документів, цивільно-правових договорів (для фізичних осіб-підприємців). в яких визначено перелік соціальних послуг, категорій осіб, яким вони надаються, за наявності відповідної підготовки їх працівників, з дотриманням державних стандартів соціальних послуг, етичних, правових норм і принципів надання соціальних послуг (ст. 7 Закону).

Відповідач не є суб'єктом, що надає соціальні послуги, а тому не повинен здійснювати пошук інвалідів для працевлаштування на підприємство.

Крім того, частина 3 ст. 18 Закону № 875-ХІІ (в редакції, чинній з 18.03.2006 року) чітко визначені обов'язки підприємства, що використовує найману працю: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів; надавати службі зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування інвалідів; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів; у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, обов'язок підприємства з працевлаштування інвалідів покладено на відповідні державні органи, а підприємства лише зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, включати їх до колективного договору, інформувати центри зайнятості про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Тобто закон не зобов'язує підприємства самостійно здійснювати пошук інвалідів для подальшого їх працевлаштування на підприємстві, а відтак на підприємство не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Відповідач звертався з листами (від 29.12.2015 р. № 2515-12/2015) до Дарницького районного центру зайнятості з метою виконання встановленого нормативу робочих місць, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу з проханням направляти для працевлаштування на роботу до підприємства інвалідів, які відповідно до рекомендацій МСЕК, з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і наявних у них професійних навичок та знань можуть працювати за наявними вакансіями: робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями 2р. (18 осіб) та робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями 1 р. (5 осіб) (лист додається). Зазначені дії свідчать про бажання відповідача забезпечити робочими місцями інвалідів. Тобто до центру зайнятості підприємство направило лист, в якому зазначило про існування на підприємстві вакансій для інвалідів.

Форму звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядок подання затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 р. № 316. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у зазначеному вище Порядку, форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10 робочих днів з дати відкриття вакансії.

З червня по грудень 2015 р. подавалися до Дарницького районного центру зайнятості форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», з зазначенням відомостей щодо відкритих вакансій у кількості, що відповідає встановленому Законом № 875-ХІІ нормативу.

Твердження позивача про не зазначення кількості вакансій, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю суперечить поданим формам звітності № 3- ІІН. де така кількість чітко вказана.

Однак, згідно листа Дарницького районного центру зайнятості від 19.05.2016 р. № 22/772 на працевлаштування до відповідача інваліди, не зважаючи на подання підприємством звітності про їх працевлаштування, не направлялись.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про реабілітацію інвалідів в Україні»' індивідуальна програма реабілітації - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії.

ч.З ст. 23 зазначеного Закону визначено, що індивідуальна програма реабілітації інвалідів є обов'язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, роботодавцями.

Окрім зазначеного вище колегія суддів суддів звертає увагу на те, що необхідно врахувати й положення трудового законодавства про охорону праці, якими заборонено працівнику пропонувати роботу, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

А відтак, створення роботодавцями для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда.

Щоб запропонувати роботу інвалідові, підприємству необхідно мати медичних висновок про його стан здоров'я.

З зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на те, що без конкретного інваліда, урахування його вад чи захворювання, побажань, рекомендацій експертних комісій, індивідуальної програми реабілітації створити робоче місце неможливо.

Разом з тим, відповідач неодноразово розміщував оголошення про наявність вакансій для інвалідів в газетах «Трудоустройство» чим підтвердив, що не заперечує проти працевлаштування інвалідів і здійснив низку необхідних заходів, спрямованих на виконання покладеного на нього обов'язку щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Також, відповідач приймав участь у соціально-громадській зустрічі приуроченій до Дня захисту осіб з обмеженими фізичними можливостями з метою працевлаштування даних осіб, що підтверджується листом від 12.11.2015 р. № 22/2049 та тренінгу-семінару на тему «Створення позитивного соціально - психологічного клімату в колективі, в якому працюють люди з особливими потребами» (копії листів містяться в матеріалах справи).

Таким чином, відповідачем подано докази його звернення до фонду соціального захисту інвалідів, центру зайнятості, відділу праці та соцзахисту населення з інформацією про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів, щомісячне подання звіту за встановленою формою, тобто, докази вжиття заходів по створенню робочих місць та працевлаштуванню інвалідів на підприємстві.

Колегія сддів звертає увагу на те, що підтверджень того, що інваліди були направлені для працевлаштування, а відповідач відмовився їх працевлаштовувати, позивачем не надано.

Відповідно до вище зазначеного колегія суддів звертає увагу на те, що на підприємство не покладено безпосередній обов'язок пошуку непрацюючих інвалідів, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, які використовують найману працю зобов'язані: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, для притягнення відповідача до відповідальності відповідно до ст. 19 Закону необхідно довести такі обставини: факт вчинення правопорушення, факт не вжиття відповідачем всіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

В той же час обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16.04.2013 р. по справі №21-81а13 та від 02.04.2013 р. по справі №21-95а13.

Між тим, варто відмітити, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці» підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

В свою чергу відповідно до п. 24 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. №1317, медико-соціальні експертні комісії видають особам, визнаним інвалідами, довідки та індивідуальні реабілітаційні програми і надсилають у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому інвалід перебуває на обліку та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акту огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» індивідуальна програма реабілітації - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії.

Частиною 3 ст. 23 зазначеного Закону визначено, що індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов'язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, роботодавцями.

Крім цього, необхідно враховувати й положення трудового законодавства та законодавства про охорону праці, якими заборонено працівнику пропонувати роботу, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

А відтак, створення роботодавцями для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда. Щоб запропонувати роботу інвалідові, підприємству необхідно мати медичний висновок про його стан здоров'я. З цього вбачається, що без конкретного інваліда, урахування його вад чи захворювання, побажань, рекомендацій експертних комісій, індивідуальної програми реабілітації створити робоче місце неможливо.

Вказане вище підтверджує висновок про те, що Закон не зобов'язує підприємства самостійно здійснювати пошук інвалідів для подальшого їх працевлаштування на підприємстві, а відтак, на підприємство не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів роботодавці повідомляють територіальні відділення Фонду соціального захисту інвалідів згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України «Про затвердження форми звітності №10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» та Інструкцію щодо заповнення форми звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» від 10.02.2007 р. № 42 щороку до 1 березня, наступного після звітного періоду. Такий звіт подається або надсилається рекомендованим листом за місцем державної реєстрації роботодавця відповідному відділенню Фонду.

Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2015 рік поданий відповідачем Київському відділенню Фонду соціального захисту інвалідів, що позивачем підтверджується.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов'язані подавати інформацію про попит на робочу силу (вакансії) до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Форму звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок її подання затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 р. №316. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у зазначеному вище Порядку, форма №3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10 робочих днів з дати відкриття вакансії.

Відповідач в період з червня по грудень 2015 року щомісяця подавав звітність за формою № 3-ПН до Київського міського центру зайнятості, що підтверджується копіями звітів, що додаються до цих заперечень. У таких звітах відповідачем зазначалося про наявність щомісяця відкритих вакансій в тому числі для інвалідів.

Однак згідно до листа Дарницького районного центру зайнятості від 19.05.2016 р. №22/772 на працевлаштування до відповідача інваліди, не зважаючи на подання підприємством звітності про їх працевлаштування, не направлялись.

Окрім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на те, що у справі наявні докази участі представника підприємства за запрошенням Дарницького районного центру зайнятості у тренінговому навчанні на тему «Створення позитивного соціально-психологічного клімату в колективі, в якому працюють люди з особливими потребами» 14.09.2015 р., а також в соціально-громадській зустрічі, приуроченій до Дня захисту осіб з обмеженими фізичними можливостями з метою працевлаштування даних осіб 26.11.2015 р.

В той же час, листом від 29.12.2015 р. №2515-12/2015 відповідачем скеровано на адресу директора Дарницького районного центру зайнятості лист, в якому зазначено про існування на підприємстві вакансій для інвалідів.

Окрім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на наявні в матеріалах справи копії оголошень у газеті «Трудоустройство» про наявність вакансій на підприємстві, на які можливе працевлаштування інвалідів.

Щодо доводів позивача щодо подання підприємством звітності форми №3-ПН «Інформація про попит та робочу силу (вакансії)» лише в період з червня по грудень 2015 р., колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавець зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

На виконання даної норми Закону Міністерством соціальної політики України видано наказ від 31.05.2013 р. №316 «Про затвердження форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядку її подання».

Так, згідно з вимогою п. 2.1 Порядку подання звітності №3-ПН така звітність подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Аналогічне за змістом роз»яснення міститься також у листі Міністерства соціальної політики від 21.08.2013 р. №9370/0/14-13/026 «Щодо подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

За таких обставин, істотною, на переконання суду, підставою для подання роботодавцем звітності форми №3-ПН є фактична наявність у нього попиту на робочу силу (вакансії), при цьому суд також зауважує, що обов»язку щомісячного подання роботодавцем згаданої звітності законом не встановлено.

На підставі зазначеного вище колегія суддів приходить до висновку, що відповідач вживав заходи, передбачені чинним законодавством, по забезпеченню працевлаштування інвалідів, з огляду на що на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування й відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватися.

Аналогічну позицію також виклав у своїх правових висновках Верховний Суд України в Постановах від 02.04.2013 р. та 16.04.2013 р. №21-95а13 та №21-81а13 відповідно.

А відтак, аналізуючи зазначені вище норми чинного законодавства та беручи до уваги матеріали справи, а також встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до вимог ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 07 березня 2017 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.