Справа № 825/248/17
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року м. Чернігів Справа № 825/248/17

Чернігівський окружний адміністративний суд

під головуванням судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Білонога О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Опікунська рада Хотіївської сільської ради Корюківського району Чернігівської області до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Опікунська рада Хотіївської сільської ради Корюківського району Чернігівської області до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення від 13.01.2017 № 74/01/05-967.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення не містить інформації щодо конкретних обставин, за яких може бути скасовано дозвіл на імміграцію.

Позивач на судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позові.

Представники відповідача на судовому засіданні позов не визнали, мотивуючи тим, що територіальний орган ДМС України вправі самостійно здійснювати перевірку правомірності надання іноземцям дозволів на імміграцію в Україну та вживати відповідних заходів щодо скасування дозволів, виданих з порушенням вимог чинного законодавства. Відповідно до вимог статті 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України. Підставою для встановлення опіки над фізичною особою є визнання її недієздатною, а стаття 60 Цивільного кодексу України передбачає імперативну норму, яка відносить встановлення опікунства до компетенції суду. Однак в даному випадку таке рішення суду відсутнє. За таких обставин вважає, що оскаржуване рішення ГУ ДМС України у Чернігівській області про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну є правомірним, оскільки такий було надано всупереч вимогам статті 60 Цивільного кодексу України за відсутності рішення суду та просять відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник Опікунської ради при Хотіївській Корюківського району Чернігівської області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

12.04.2005 Опікунською радою при Хотіївській сільській раді Корюківського району Чернігівської області прийнято рішення про встановлення опікунства над громадянкою України ОСОБА_3 з 20.04.2005 року, опікуном якої призначено ОСОБА_1 (а.с.39).

22.04.2005 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до відділу громадянства і реєстрації фізичних осіб Корюківського районного відділу Управління внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - ВГІРФО Корюківського РВ УМВС України в Чернігівській області) із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну як особі, яка є опікуном над громадянином України, на підтвердження чого надав витяг із рішення Опікунської ради при Хотіївській сільській раді від 12.04.2005 (а.с.25).

28.07.2005 спеціалістом ВГІРФО УМВС України в Чернігівській області Шаль Г.О. зроблено висновок про надання дозволу на імміграцію в Україну та оформлення посвідки на проживання громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (а.с. 34).

28.07.2005 ВГІРФО УМВС України в Чернігівській області на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 Закону України № 2491-ІІІ позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну № 6/2433 та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2.

За результатами проведеної перевірки щодо правомірності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1, ГУ ДМС України у Чернігівській області на підставі пункту 6 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" №2491-ІІІ прийнято рішення від 13.01.2017 № 74/01/05-967, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну від 28.07.2005 за № 6/2433. Підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну стало те, що на момент звернення позивача про надання йому дозволу на імміграцію в Україну було відсутнє відповідне рішення суду як передбачено статтею 60 Цивільного кодексу України, яка відносить встановлення опікунства до компетенції суду.

Не погодившись із прийнятим рішенням позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства України.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001.

У відповідності зі статтею 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07.06.2001 "Про імміграцію" (далі-Закон № 2491-ІІІ).

Абзацом 1 та 4 частини першої статті 1 Закону № 2491-ІІІ визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статтею 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України.

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами пунктів 2,3 частини першої цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Статтею 9 Закону № 2491-ІІІ встановлено умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Крім зазначених документів для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, подаються копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України;

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву та необхідні документи, а спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи повинен перевірити правильність оформлення документів, і у разі ненадання особою повного пакету документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та у випадках визначених статтями 10, 11 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не надається. При цьому обов'язок щодо перевірки документів поданих заявником покладено саме на посадову особу виконавчої влади з питань імміграції.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі-Порядок).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 цього Порядку (в редакції, станом на час прийняття оскаржуваного рішення), рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

Згідно з пунктом 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію віднесено до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

В ході розгляду справи встановлено, що 22.04.2005 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до ВГІРФО Корюківського РВ УМВС в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, як особі, яка є опікуном над громадянкою України, на підтвердження чого надав витяг з рішення Опікунської ради при Хотіївській сільській раді від 12.04.2005 року.

На підставі вказаної заяви позивача, 28.07.2005 спеціалістом ВГІРФО УМВС в Чернігівській області Шаль Г.О. прийнято рішення щодо надання йому дозволу на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 Закону № 2491-ІІІ та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2.

Отже, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні суб'єкт владних повноважень проводив перевірку документів та законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись Законом № 2491-ІІІ, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу не було виявлено, у зв'язку з чим надано посвідку на постійне проживання в Україні.

Суд встановив, що Управлінням ДМС України в Чернігівській області на підставі висновку від 13.01.2017 вирішено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ.

Зі змісту вищезазначеного висновку вбачається, що підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну стало те, що на момент звернення позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну було відсутнє рішення суду як передбачено статтею 60 Цивільного кодексу України, яка відносить встановлення опікунства до компетенції суду.

Так, відповідно до вимог статті 4 Закону № 2491-ІІІ , дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України.

Стаття 60 Цивільного кодексу України передбачає імперативну норму, яка відносить встановлення опікунства до компетенції суду.

Але вказані обставини зобов'язана перевірити посадова особа органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, під час розгляду заяви особи, яка звернулась для отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до статті 12 Закону № 2491-ІІІ, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, Законом № 2491-ІІІ встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

При цьому Закон № 2491-ІІІ не передбачає такої підстави для скасування дозволу на імміграцію, як виявлення органами ДМС України своєї помилки через 12 років після надання такого дозволу.

Крім того, суд звертає увагу, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, ВГІРФО УМВС України в Чернігівській області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у зв'язку із чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Суд вважає, що при прийнятті рішення повинен застосовувати та враховувати практику Європейського Суду з прав людини, який неодноразово вказував в своїх рішеннях, що помилки або прорахунки державних органів повинні служити вигоді зацікавлених осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих інтересів.

Зокрема, у рішенні від 20.01.2012 по справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) ЄСПЛ зазначив, що аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу ''помилку'' не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Отже, позивач не може нести тягар відповідальності за будь-які порушення, вчинені працівниками державних органів під час вирішення їх звернень щодо отримання дозволів на імміграцію без наявності з їх боку порушень діючого законодавства України.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено.

Частиною першою статті 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та третьою статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, сукупність вищенаведених та встановлених обставин дає суду підстави визнати позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина ОСОБА_1 від 13.01.2017 № 74/01/05-967.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області судові витрати в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя І.І. Соломко