Справа № 2а-3003/10/1770
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2017-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 року м. Київ К/800/60227/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України

в складі: Стародуб О.П. (доповідач), Пасічник С.С., Швець В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 11.10.2010р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013р. у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного департаменту України з питань виконання покарань, третя особа - Рівненський слідчий ізолятор управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання дій протиправними; зобов'язання нарахувати та виплатити премію у розмірі 33,3 % місячного грошового забезпечення відповідно до фактичних досягнень у службовій та професійній діяльності і компенсування фізичних та інтелектуальних затрат за період з 01.01.2008р. по 12.04.2010р.; зобов'язання виплатити грошову винагороду за занесення його на Дошку пошани у 2009 році у розмірі посадового окладу - 1000 грн.; зобов'язання нарахувати та виплатити компенсацію за незабезпечення форменним одягом з серпня 1997 року по квітень 2000 року в розмірі 5000 грн.; зобов'язання виплатити матеріальну допомогу за 3 місяці (січень-березень) 2010 року у розмірі 500 грн.; зобов'язання виплатити доплату за службу понад встановлений законодавством робочий час за період з березня 2007 року по березень 2010 року.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 29.06.2010р. відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо зобов'язання нарахувати та виплатити компенсацію за незабезпечення позивача форменним одягом на підставі пункту 1 частини 1 статті 109 КАС України.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 11.10.2010р., яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013р., у задоволенні позовних вимог відмовлено.

З такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій не погодився позивач, подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати ухвалені судами рішення, а справу направити на новий судовий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та касаційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, відповідно до підпунктів 2, 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» керівникам державних органів надано право у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення; надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при щорічній основній відпустці у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

В ході розгляду справи судами встановлено, що з 20.08.1997р. по 12.04.2010р. позивач проходив службу у Рівненському слідчому ізоляторі управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області.

На підставі наказів начальника Рівненського слідчого ізолятора від 19.03.2008р. №54, від 17.04.2008р. №71, від 12.05.2009р. №83 та від 18.01.2010р. №15 за період проходження служби з 01.01.2008р. по 12.04.2010р. до позивача чотири рази було застосовано заохочення у формі премії (а.с. 30-31, 32-33, 35, 36).

Відповідно до наказу начальника Рівненського слідчого ізолятора від 13.04.2009р. №64 за сумлінне ставлення до своїх обов'язків, досягнення високих показників у службовій діяльності позивача було занесено на Дошку пошани кращих працівників Рівненського слідчого ізолятора (а.с. 34).

Згідно витягів з табелів про виходи на службу за період з січня 2007 року по квітень 2010 року вихід позивача на службу понад установлений законодавством робочий час не зафіксовано (а.с. 67-68).

Згідно штатного розпису Рівненського слідчого ізолятора на 2008 рік грошових видатків за розділами «Премія» та «Грошова винагорода державним службовцям за сумлінну безперервну працю» не передбачена (а.с. 76-78).

Згідно штатного розпису Рівненського слідчого ізолятора на 2009 рік грошових видатків за розділом «Премія» передбачено 22,4 тис. грн. на рік та за розділом «Грошова винагорода державним службовцям за сумлінну безперервну працю» - передбачено не було (а.с. 79-81).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки фонд преміювання утворюється в межах наявних коштів на оплату праці, а преміювання осіб рядового і начальницького складу є правом, а не обов'язком керівника, який в межах затвердженого кошторису має право не встановлювати премію взагалі у разі відсутності коштів на ці цілі, а тому підстави для зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу премію у розмірі 33,3 % місячного грошового забезпечення за період з 01.01.2008р. по 12.04.2010р. відсутні. Згідно штатного розпису Рівненського слідчого ізолятора на 2009 рік грошових видатків за розділом «Грошова винагорода державним службовцям за сумлінну безперервну працю» не передбачена, а тому позивачу виплата вищезазначеної винагороди не виплачувалась.

Крім того, суди виходили з того, що згідно вказівки Державного департаменту України з питань виконання покарань від 13.01.2009р. « 9/2-110/Вс враховуючи обмежене бюджетне фінансування Державної кримінально-виконавчої служби України у 2009 році тимчасово припинено до 01.01.2010р. нарахування та виплату грошових винагород, а тому позовні вимоги в частині стягнення грошової винагороди за занесення позивача на Дошку пошани у 2009 році у розмірі посадового окладу - 1000 грн задоволенню не підлягають.

Також суди виходили з того, що протягом січня-березня 2010 року позивач у щорічній черговій відпустці не був, компенсацію за невикористану щорічну відпустку при звільненні отримав. Доказів понаднормової служби чи служби в дні щотижневого відпочинку та святкові дні позивачем не надано. Поданий заповнений позивачем табель про виходи на службу не є допустимим доказом, оскільки він заповнений особою, що не має відповідних повноважень.

З такими висновками судів колегія суддів погоджується і вважає, що вони відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи, наведені у касаційній скарзі, висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи судами факт залучення позивача до виконання обов'язків у позаробочий час свого підтвердження не знайшов, протягом січня-березня 2010 року позивач у щорічну відпустку не вибував, підстави для виплати йому матеріальної допомоги за січень-березень 2010 року відсутні, преміювання осіб рядового і начальницького складу є правом, а не обов'язком начальників відповідних органів і установ, виплата грошової винагороди у спірний період була припинена, а тому суди обґрунтовано прийняли рішення про відмову у задоволенні позову.

Фактичні обставини справи встановлено у повному обсязі і необхідності досліджувати у справі нові докази немає.

Відповідно до частини 1 статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що судами правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 210, 220, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 11.10.2010р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013р. у даній справі - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку передбаченому главою 3 розділу IV КАС України.

Судді: О.П. Стародуб

С.С. Пасічник

В.В. Швець