Справа № П/811/1082/15
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2017 року справа № П/811/1082/15

П/823/5/15

11 год. 25 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Мельниковій О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 - особисто в режимі відеоконференції, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання протиправними дій та стягнення недоплаченої суддівської винагороди,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду з Кіровоградського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа за позовом судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 (далі - позивач) до Кіровоградського окружного адміністративного суду (далі - відповідач), в якій він з урахуванням доповнень просить:

- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у виплаті суддівської винагороди за березень 2015 року в обмеженому розмірі, який дорівнює одній мінімальній заробітній платі; без завчасного повідомлення позивача про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення; без повідомлення позивача про необхідні дані, що належать до періоду, за який проводиться оплата праці.

- стягнути з відповідача недоплачену суддівську винагороду за березень 2015 року, яка включає: посадовий оклад у розмірі дев'яти мінімальних заробітних плат, а також доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу;

- стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 313 грн. 38 коп., яка завдана протиправними діями відповідача;

- стягнути з відповідача 8 469 грн 60 коп. на відшкодування моральної шкоди, яка завдана протиправною бездіяльністю відповідача;

- у випадку прийняття постанови про задоволення позовних вимог звернути її до негайного виконання; зобов'язати відповідача подати звіт про її виконання відразу після отримання копії рішення, про що окремо зазначити у резолютивній частини постанови; стягнути з відповідача компенсацію втрати частини суддівської винагороди, у зв'язку з порушенням строків її виплати та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності винних осіб;

- стягнути з Державного бюджету України на користь позивача усі судові витрати пов'язані з розглядом справи.

Позов мотивовано тим, що відповідач безпідставно, з порушенням норм Конституції України, трудового законодавства в частині своєчасного попередження про зміну істотних умов праці, міжнародних стандартів обмежив позивачу виплату суддівської винагороди за березень 2015 року та протиправно виплатив у меншому розмірі. Тому просив задовольнити позов.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі та письмове заперечення, в якому просив у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що суддівська винагорода позивачу за березень 2015 року виплачена у розмірі, встановленому законом.

Заслухавши пояснення та доводи позивача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд зазначає про таке.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 11.04.2008 позивача призначено на посаду судді Кіровоградського окружного адміністративного суду.

10.04.2013 закінчився п'ятирічний строк перебування позивача на посаді судді Кіровоградського окружного адміністративного суду, у зв'язку з чим останній звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії України з заявою про рекомендування його на посаду судді безстроково.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27.02.2013 позивачу відмовлено у рекомендуванні для обрання на посаду судді безстроково та указом Президента України 14.07.2015 № 419/2015 позивача звільнено з посади судді у зв'язку із закінченням строку, на який його призначено.

Отже станом на березень 2015 року позивач не здійснював процесуальних повноважень судді Кіровоградського окружного адміністративного суду.

З довідки, Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.07.2015, суд встановив, що позивач отримав суддівську винагороду за березень 2015 року в сумі 1 567 грн. 57 коп.

Надаючи оцінку спірним обставинам та доводам сторін суд врахував, що держава на підставі ст.130 Конституції України забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати, визначає Закон України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР).

Організація оплати праці відповідно до ст. 5 Закон №108/95-ВР здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні;галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.

Згідно з абзацом третім ст.8 Закон №108/95-ВР умови розміру оплати праці суддів визначаються законом. Ним є Закон України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI).

Відповідно до п.10 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VІІІ (у редакції, що діяла до 01.04.2015) у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014, яким Закон №2453-VI доповнено частиною 9, якою встановлено, що судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

Зазначені положення Закону №2453-VI діяли до 28.03.2015, а саме до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, викладеній на підставі Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VІІІ. З набранням законної сили зазначеним Законом втратили чинність положення ч.9 ст.129 Закону №2453-VI, якими було встановлено, що судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

Отже у період з 01.01.2015 до 28.03.2015 були чинними положення ч. 9 ст. 129 Закону №2453-VI, які обмежували розмір суддівської винагороди судді, щодо якого Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення про відмову в рекомендуванні його для обрання на посаду судді безстроково, розміром однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що розмір суддівської винагороди позивача у березні 2015 року у період дії ч.9 ст.129 Закону №2453-VI відповідав вимогам закону.

Посилання позивача на невідповідність ч.9 ст.129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції, чинній з 01.01.2015 року, нормам Конституції України з огляду на відсутність таких рішень Конституційного суду України є безпідставними.

Твердження позивача, що відповідач застосував зворотну дію у часі щодо ч.9 ст.129 Закону №2453-VI, суд вважає необґрунтованим, оскільки згідно з ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до абз.2 п.2 рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже зазначена статті Основного закону застосовується виключно до подій та фактів, а не до осіб. Суд врахував, що ч.9 ст.129 Закону №2453-VI почала діяти з 01.01.2015 з набранням законної сили Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014. Розмір суддівської винагороди позивача як судді, що не здійснював процесуальних повноважень у березні 2015 року, не був поширений на правовідносини, які вже настали, і застосований без зворотньої дії в часі.

Посилання позивача на норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), суд не взяв до уваги, з огляду на наступне.

По-перше суд врахував ч.1 ст. 1 Закону №108/95-ВР, якою встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Суддею згідно з ч.1 ст.51 Закону №2453-VI є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №2453-VI судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.

Отже трудовою функцією судді є безпосереднє здійснення правосуддя.

До 01.01.2015 законодавство не визначало розміру оплати праці в залежності від того, чи здійснює суддя свою трудову функцію. Діючою на час виникнення спорних відносин ч.9 ст.129 Закону №2453-VI законодавець імперативно визначив розмір суддівської винагороди - 1 мінімальну заробітну плату суддям, що не здійснюють повноваження судді щодо розгляду справ, а отже не виконують роботу.

Оскільки позивач не виконував у березні 2015 року своєї трудової функції, як суддя, відсутні підстави для виплати йому суддівської винагороди у розмірі, встановленому для працюючого судді, а правова природа розміру грошового забезпечення такого судді є фактично оплатою за простій.

По-друге згідно з ч.1 ст.129 Закону №2453-VI в редакції, чинній станом на виникнення спірних відносин, виплата суддівської винагороди регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України».

Отже положення Закону №108/95-ВР та КЗпП не поширюються на питання суддівської винагороди.

Посилання позивача на ст.103 КЗпП, якою встановлено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни, суд не взяв до уваги, оскільки у цій нормі йдеться про дії, які вчиняються з ініціативи власника або адміністрації підприємства за наявності трудового договору. У цьому випадку має місце публічна служба, порядок проходження якої визначено Законом №2453-VI, обов'язковим для виконання учасниками спірних правовідносин, зокрема адміністрацією суду.

Оскільки відповідач є державною, бюджетною установою, яка відповідно до абзацу другого ст.19 Конституції України зобов'язана діяти в порядку та в межах діючих законів України, суд не вбачає підстав у спірних обставинах для визнання оскаржуваних дій та бездіяльності протиправними.

Крім того, згідно з ч.1 ст.142 Закону №2453-VI (в редакції, чинній станом на виникнення спірних відносин) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частина 1 статті 143 Закону №2453-VI визначає, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що фінансування відповідача на оплату суддівської винагороди здійснюється виключно в межах сум на оплату праці суддям, встановлених Законом №2453-VI. Отже виплата позивачу суддівської винагороди здійснювалась з урахуванням видатків, передбачених Державним бюджетом України згідно зі ставками, встановленими Законом №2453-VI.

Суд також зазначає, що постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 15.07.2016 у справі № П/811/2515/15 залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2016 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним наказу голови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02.03.2015 № 16 «Про обмеження суддівської винагороди 10-ти розмірами мінімальних заробітних плат», відповідно до якого позивачу у справі була призначена та здійснювалась виплата суддівської винагороди в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, як такому що не був рекомендований Вищою кваліфікаційною комісією суддів України на обрання суддею безстроково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.07.2016 у справі № П/811/2515/15 набрало законної сили 29.09.2016.

Відповідно до ст. 72 Кодексом адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний розмір оплати праці у березня 2015 року відповідав вимогам діючої на той період ч. 9 ст. 129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», що не суперечить наведеним вище положенням законодавства України.

Також суд зазначає, що постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 21.03.2016 у справі № П/811/319/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до про визнання протиправними дій Кіровоградського окружного адміністративного суду, які полягають у виплаті суддівської винагороди за січень 2015 року в обмеженому розмірі, що дорівнює одній мінімальній заробітній платі.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 21.06.2016 відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ці судові рішення на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, Верховний Суд України ухвалою від 02.09.2016 відмовив у допуску до провадження Верховного Суда України справи за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання протиправними дій та стягнення недоплаченої суми суддівської винагороди за заявою про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 21.06.2016.

Щодо інших позовних вимог позивача, суд зазначає про таке.

Оскільки під час розгляду справи судом не встановлено протиправності дій відповідача щодо виплати позивачу за березень 2015 року суддівської винагороди в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, то вимоги щодо необхідності стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, а також вимоги щодо встановлення порядку виконання та встановлення судового контролю за виконанням судового рішення передбачених Кодексом адміністративного судочинства України також не підлягають до задоволення, оскільки суд прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог.

Врахувавши встановлені обставини та викладені норми законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 86, 94, 128, 159-163, 167, 185-187, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель

Постанова складена у повному обсязі 01.03.2017.