Справа № 334/7192/16-а(2-а/334/405/16)
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2017 рокусправа № 334/7192/16-а(2-а/334/405/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Уханенка С.А.

суддів: Богданенка І.Ю. Дадим Ю.М.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя на постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25 листопада 2016 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії ,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просив визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя щодо нездійснення виплати пенсії за віком з 01 лютого по 20 вересня 2016 року та зобовязати управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя здійснити виплату пенсії за віком з 01 лютого по 20 вересня 2016 року відповідно до протоколу від 04 березня 2014 року №1595 управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя про призначення пенсії за віком на загальних підставах.

Постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25 листопада 2016 р. адміністративний позов задоволено.

Визнано дії управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя щодо відмови в поновленні та виплаті пенсії ОСОБА_1 неправомірними.

Зобовязано управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя здійснити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 01 лютого по 20 вересня 2016 року.

Не погодившись з постановою суду, управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно протоколу від 4 березня 2014 року № 1421595 позивачу була призначена пенсія за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, в подальшому, керуючись внесеними змінами до статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», управлінням Пенсійного фонду було припинено виплату позивачу пенсії за віком.

На звернення ОСОБА_1 від 20.10.2016 року щодо поновлення та виплати пенсії за віком за період з 01.02.2016 року по 20.09.2016 року, органом Пенсійного фонду листом від 25.10.2016 року було повідомлено позивачу про відсутність підстав для виплати пенсії за віком за вказаний період з посиланням на положення абзацу другого частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» зі змінами внесеними Законом України від 24.12.2015 року № 911.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності у позивача права на отримання пенсії за віком у період з 01.02.2016 року по 20.09.2016 року, призначеної відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо задоволення позовних вимог.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув уваги на строки звернення до суду, які повинні обчислюватися з моменту, коли особа дізналася про її порушене право. А оскільки пенсія є щомісячним платежем, такий строк повинен обчислюватися з часу неотримання пенсії.

Дослідивши доводи позивача про поновлення строку, викладені у відповідному клопотанні, враховуючи, час отримання позивачем пенсії та характер роботи позивача, суд апеляційної інстанції вважає, що пропуск строку звернення з позовом є незначним та таким, що підлягає поновленню.

Судом апеляційної інстанції було зясовано, що припинення виплати пенсії позивачу відбулося на підставі розпорядження управління ПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя № 189652 від 28.01.2016 року, а відповідно це розпорядження є предметом спору у цій справі.

Вирішуючи цей спір, суд апеляційної інстанції виходить з норм Конституції України, яка у спірних відносинах є актом прямої дії.

Так, ст. 46 Конституції України гарантує громадянам України право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі, зокрема, повної втрати працездатності.

У розвиток цієї норми Конституції Верховною Радою України були прийняті Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Статтею 4 Основ встановлено один з видів загальнообов'язкового державного соціального страхування пенсійне страхування.

А одним із принципів державного соціального страхування визначено державну гарантію реалізації застрахованими громадянами своїх прав (стаття 5 Основ).

Таким чином, держава Україна взяла на себе зобовязання гарантувати своїм громадянам соціальне забезпечення, зокрема, в разі їх повної непрацездатності.

Вказана гарантія громадян на соціальний захист розкрита у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яким встановлено принципи, засади та механізм призначення та виплати пенсій.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Право на отримання пенсій передбачено, в тому числі, громадянам України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (стаття 8 Закону).

Положеннями ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Як вже зазначалося судом, позивачу у 2014 році була призначена пенсія за віком, а відповідно він відповідав критеріям, встановленим Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - мав стаж понад 15 років та був непрацездатною особою.

Розпорядження управління ПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя № 189652 від 28.01.2016 року, яке є предметом спору, не містить підстав припинення виплати позивачу пенсії за віком, але з огляду на позицію відповідача у справі суд дійшов висновку, що такою підставою є зміни до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Так, частина друга статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року викладена в наступній редакції:

Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Таким чином, даною нормою припинено виплату пенсій за віком окремій категорії осіб, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів".

Між тим, як вже зазначалося, пенсія за віком (по непрацездатності) є соціальною гарантією, встановленою Конституцією України.

Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово вказував про недопущення звуження чи скасування соціальних гарантій.

Так, в Рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року Конституційний Суд України визначив, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року Конституційний Суд України вказав, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобовязана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Отже, з наведених підстав положення частини другої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року щодо припинення виплати пенсії особам, що їм призначені на час їх роботи на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту цих осіб та суперечать приписам Конституції України стосовно рівності конституційних прав громадян незалежно від роботи на будь-якій посаді після призначення пенсії.

Крім того, аналіз зазначених нормативних актів вказує, що на час виникнення спірних відносин проаналізовані нормативні акти по різному регулювали питання виплати пенсії за віком (повною непрацездатністю), тому з огляду на ієрархію нормативних актів, застосуванню підлягає Конституція України.

Щодо правомірності прийняття управлінням ПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя розпорядження про припинення виплати пенсії позивачу, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 2 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280, Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією, законами України та іншими нормативними актами.

Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, які у своїй діяльності також повинні дотримуватися, в першу чергу, Конституції України.

Тому, суд апеляційної інстанції наголошує, що органи пенсійного забезпечення, здійснюючи свої повноваження зобовязані в першу чергу дотримуватися Конституції України.

Отже, ухвалюючи рішення про припинення виплати пенсії позивачу відповідач порушив приписи Конституції України, у звязку з чим його розпорядження щодо припинення виплати пенсії за віком підлягає скасуванню.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, також гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки підпадає під визначення «майно» в розумінні вказаної норми Конвенції, і цього «майна» позивач був позбавлений на підставі, як вже зазначалося Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року.

Необхідність застосування положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод під час вирішення справ обумовлена ст. 8 КАС України та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, у справі «Пічкур проти України», № 10441/06, п. 41, рішення від 07.02.2014 року Європейський Суд (ЄСПЛ) зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

У розглядуваній справі, як вже було досліджено судом, Конституція України та Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначали чіткі підстави отримання пенсії вік та мінімальний стаж роботи. Отже, отримувана позивачем пенсія є «майном», гарантованим ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції втручання у майнові права допускається лише в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права.

Правомірність такого втручання перевіряється застосуванням алгоритму, виведеному ЄСПЛ у своїй практиці, відповідно до якого втручання має бути законним, повинно переслідувати легітимну мету (в інтересах суспільства) та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної людини.

Припинення виплати пенсії позивачу становило втручання в його майнові права, яке відбулося, як зазначалося, на підставі Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року, якому суд апеляційної інстанції вже дав оцінку.

Необхідність такого втручання, з огляду на економічні процеси, які відбуваються в країні з 2014 року, слід визнати таким, що відбулося в загальних інтересах.

В той же час, запроваджений нормативним актом захід поклав на позивача непропорційний тягар, оскільки не передбачив будь-якої компенсації для дотримання балансу між переслідуємим загальним інтересом та майновим інтересом позивача.

Отже втручання у майнове право позивача було непропорційним.

Крім того, таке позбавлення «майна» стосувалося не всіх осіб, які після оформлення права на пенсію за віком продовжили працювати, а лише окремої категорії осіб, що працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів" (стаття 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року).

Тому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на порушення, як статті 24 Конституції України, так і статті 14 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Суд апеляційної інстанції вже наводив висновки Конституційного Суду України щодо неприпустимості дискримінації щодо права, за захистом якого і звернувся позивач.

Стаття 14 Конвенції проголошує, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

За практикою ЄСПЛ ст. 14 Конвенції не існує незалежно від її інших норм, але вона може грати важливу автономну роль, доповнюючи та уточнюючи їх, надаючи особам гарантії від будь-якого виду дискримінації при здійсненні ними своїх прав та свобод, гарантованих Конвенцією (справа «MARCKX проти Бельгії», № 6833/74, п. 32, рішення від 13.06.1979 року).

У справі «Пічкур проти України», № 10441/06, п. 40, рішення від 07.02.2014 року Суд зазначив, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати.

Застосовуючи ст. 14 Конвенції до спірних відносин суд апеляційної інстанції враховує обставини, що склалися в державі починаючи з 2014 року, що характеризуються спадом економіки, недостатністю власних фінансових ресурсів та необхідністю запровадження заходів щодо подолання економічної кризи, в тому числі і шляхом економії власних фінансових ресурсів.

Проте, розуміючи такі кроки, що призвели до позбавлення позивача «майна», суд наголошує на різниці у поводженні між особами, вказаними в статті 47 Закону в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року, та іншими громадянами, які реалізували своє право на пенсію за віком та продовжили працювати на посадах, не повязаних з публічною службою чи займатися іншою оплачуваною роботою.

Тому такий підхід не виправдовує відмінне ставлення до осіб, зазначених в ст. 47 Закону.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що різниця у поводженні із зазначеними особами, до яких відноситься і позивач, порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.

Викладені судом апеляційної інстанції аналіз законодавчих норм та відповідні ним обставини справи дають підстави дійти висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та зміні постанови суду першої інстанції з викладенням абзацу другого резолютивної частини в наступній редакції: визнати протиправним та скасувати розпорядження управління ПФУ в Дніпровському районі м. Запоріжжя № 189652 від 28.01.2016 року. Решту постанови суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 198, 201, 205, 207 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Запоріжжя залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 р. змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в наступній редакції.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя № 189652 від 28.01.2016 року.

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню не підлягає.

В повному обсязі постанова виготовлена 21.02.2017 року.

Головуючий: С.А. Уханенко

Суддя: І.Ю. Богданенко

Суддя: Ю.М. Дадим