Справа № 822/2972/13-а
Суддя: Данилюк У.Т.
Дата ухвалення: 2017-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/2972/13-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2017 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіДанилюк У.Т.
при секретаріМазій І.В.
за участі:позивача, представників сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому, в якому, враховуючи доповнення до позовної заяви від 05.08.2013, просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.06.2013 року №, № та №.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вказані податкові повідомлення - рішення суперечать нормам чинного законодавства. Податковим органом було невірно обраховано суми витрат та доходів. При цьому, з 01.01.2010 по 22.01.2012 працював на автомобілі його батько, заробітна плата йому не виплачувалась, тому відповідний податок ним за такого працівника не сплачувався.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Представник позивача додатково зазначив, що отримані позивачем доходи з використанням взаємозаліків не є виручкою в розумінні Указу "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва", тому твердження податкового органу про перевищення ФОП ОСОБА_3 максимально допустимого обсягу виручки у 2010 р. та обов'язок перейти на загальну систему оподаткування з 01.01.2011 є безпідставними.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, надав письмові заперечення, згідно яких оскаржувані податкові повідомлення - рішення були прийняті відповідно до чинного законодавства.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Так, судом встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з питань висвітлених в запереченні до акта перевірки № 2069/17-2/НОМЕР_1 від 21.05.2013 року за період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року, про що складено акт перевірки № 2389/17-2/НОМЕР_1 від 06.06.2013 року.

За результатами перевірки відповідачем зроблено висновок про порушення позивачем вимог, зокрема:

- п.177.1, 177.4 ст.177 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України) - занижено суму податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 25753, 80 грн.;

- п.п."б", п. 176.2, ст.176 ПК України - за період з 01.01.2010 р. по 31.12.2011 р. ФОП ОСОБА_3 податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку не подавав;

- ст.8 та п.17.1 ст.17 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", п.168.1 ст.168, п.171.1 ст.171 ПК України - не нараховано та не перераховано до бюджету податок з доходів найманих працівників в розмірі 3422,94 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення:

- № від 13.06.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 25753,8 грн. за основним платежем та 6438,45 грн.- за штрафними санкціями;

- № від 13.06.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати в розмірі 510,00 грн.- за штрафними санкціями;

- № від 13.06.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати в розмірі 3422,94 грн. за основним платежем та 643,88 грн. - за штрафними санкціями.

Висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки, базуються на наступному.

Так, в акті перевірки вказується, що позивачем (котрий в період з 01.01.2010 по 30.09.2011 здійснював діяльність на спрощеній системі оподаткування) не відображено дохід, отриманий у вигляді взаєморозрахунків. За період з 01.01.2010 року по 30.09.2011 року встановлено заниження обсягу виручки в сумі 190773,64 грн., а саме у 2010 році на 126295,88 грн. та у 2011 році на 64477,76 грн.

При цьому встановлено, що ФОП ОСОБА_3 у IV кв. 2010 року було допущено перевищення максимально допустимого рівня (500 тис. грн.) обсягу виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг). Сума перевищення склала 101 039,43 грн. в IV кв. 2010 року. Однак з 01.01.2011 він не перейшов на загальну систему оподаткування та неправомірно отримав свідоцтво платника єдиного податку, тому за результатами перевірки його було переведено на загальну систему оподаткування та нараховано податок з доходів фізичних осіб на суму перевищення максимально допустимого обсягу виручки та суму отриманого доходу за І-ІІІ квартали 2011 року.

Суд враховує, що відповідно до ст. 1 Указу Президента України від 03.07.98 р. №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Указ) спрощена система оподаткування поширюється на фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Згідно з ст. 5 Указу у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Суб'єкти малого підприємництва несуть відповідальність за правильність обчислення, своєчасність подання розрахунків та сплати сум єдиного податку згідно із законодавством України.

Проте питання оподаткування сум, що перевищують установлений законодавцем граничний обсяг виручки, положеннями Указу врегульовані не були.

У той же час, згідно з приписами п.22.10 ст.22 Прикінцевих положень Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" правовідносини з оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю врегульовувались положеннями розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992р. №13-92 "Про прибутковий податок з громадян", який підлягав застосуванню з урахуванням положень п.9.12 ст.9 цього Закону.

Так, оподатковуваним доходом громадян від заняття підприємницькою діяльністю згідно зі ст.13 розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992р. №13-92 "Про прибутковий податок з громадян" вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Відповідно до п.п.9.12.1 п.9.12 ст.9 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту. Інші доходи, ніж визначені у підпункті 9.12.1, отримані вказаними фізичними особами, оподатковуються згідно з підпунктом 9.12.2 зазначеного пункту за загальними правилами, встановленими цим Законом для платників податку, що не є такими суб'єктами підприємницької діяльності.

Аналіз загальних принципів оподаткування, закріплених Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року №1251-XII "Про систему оподаткування", якими встановлювались засади податкових відносин в Україні на час виникнення спірних відносин, та наведених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що оподаткування доходів СПДФО - платника єдиного податку, отриманих з порушенням умов перебування на спрощеній системі оподаткування, має здійснюватись із застосуванням встановлених Законом №889-IV "Про податок з доходів фізичних осіб" правил загальної системи оподаткування для платників податків, що не є такими суб'єктами підприємницької діяльності.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного суду України від 15 травня 2012 року по справі №21-95а12, від 2 липня 2013 року по справі 21-149а13.

Частиною першою статті 244-2 КАС України установлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Стосовно доводів представника позивача на помилкове ототожнення відповідачем проведеного взаємозаліку із отриманою виручкою, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1.19 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) бартер (товарний обмін) - господарська операція, яка передбачає проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) у будь-якій формі, іншій, ніж грошова, включаючи будь-які види заліку та погашення взаємної заборгованості, в результаті яких не передбачається зарахування коштів на рахунки продавця для компенсації вартості таких товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст.293 Господарського кодексу України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність, повне господарське відання чи оперативне управління певний товар в обмін на інший товар. Сторона договору вважається продавцем того товару, який вона передає в обмін, і покупцем товару, який вона одержує взамін.

Згідно із ч. 5 ст.293 Господарського кодексу України до договору міни (бартеру) застосовуються правила, що регулюють договори купівлі-продажу, поставки, контрактації, елементи яких містяться в договорі міни (бартеру), якщо це не суперечить законодавству і відповідає суті відносин сторін.

Відповідно до п.1.31 ст.1 Закону України "Про оприбуткування прибутку підприємств" продаж товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію, незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів.

Отже, розрахунки, проведені позивачем шляхом взаємозаліку, вважаються проведеними в грошовій формі. Виходячи з аналізу вищенаведених вимог законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем необґрунтовано не включено до обсягу виручки суми, по яких проведено взаємозалік.

Таким чином, позивачем порушено вимоги ст.5 Указу, а саме допущено перевищення максимально допустимого рівня (500 тис. грн.) валового доходу для платників єдиного податку в IV кв. 2010 року, тому з 01.01.2011 р. він мав би перейти на загальну систему оподаткування. Суми отриманого доходу, відповідно, підлягали оподаткуванню на загальних підставах.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування встановлений у статті 177 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Проте позивач не подав декларацію про доходи за І кв. 2011 року та не оподаткував дохід в сумі 101039,43 грн., що перевищив 500 тис. грн. в IV кв. 2010 року.

Згідно акту перевірки, позивач не подавав декларацію про доходи за І-ІІІ квартали 2011 р.. Згідно даних перевірки ним було отримано в цей період валового доходу в розмірі 274005,35 грн. (у І кварталі), 131964,46 грн. (у ІІ кварталі) та 123732,74 грн. (у ІІІ кварталі). Всього валовий дохід у 2011 р. склав 834422,33 грн., у 2012 - 1129603,18 грн. Отже, в акті перевірки зазначається, що позивачем занижено валовий дохід на суму 529 702,55 грн.

При цьому, обставинами, які підтверджують заниження підприємцем доходу, податковий орган визначив лише не відображення підприємцем доходу, отриманого у вигляді взаєморозрахунків, зокрема, за 2011 рік у сумі 64477,76 грн.

Разом з цим, будь-якої інформації, яка б підтверджувала факти заниження (фактично - підстав нарахування) підприємцем у 1-3 кварталах 2011 року доходів у відповідних сумах, як-то: господарські операції, по яких встановлено такі порушення, первинні бухгалтерські документи, тощо - в акті перевірки контролюючим органом не зазначено.

Також, згідно акту перевірки, за І-ІІІ квартали 2011 р. витрати, безпосередньо пов'язані з одержанням доходу, склали 419798,99 грн.; за ІV квартал 2011 - 277837,72 грн. (за даними декларації про доходи - 301719,78, розбіжність - 23882); за 2012 рік - 1091778,91 грн. (за даними декларації про доходи - 1126503,18 грн., розбіжність - 34724,27 грн.). Перевіркою встановлено заниження витрат на 361192,66 грн.

При цьому в акті перевірки було вказано, що підприємець для розгляду заперечення до акту перевірки надав документи щодо понесення ним витрат, зокрема, у 2011 році у загальній сумі 425954,70 грн. (т.1, а.с.58)

В подальшому в акті перевірки зазначається про те, що, зокрема:

- на підтвердження витрат на ремонт і запчастини на суму 29097,08 грн. платником надано рахунки, накладні без документів, що підтверджують оплату товарів, а також товарні чеки фізичних осіб-підприємців, що перебувають на спрощеній системі оподаткування;

- платіжне доручення №21 від 30.09.2011 на суму 9684 грн. підтверджує витрати понесені ФОП ОСОБА_3 дохід по яких отримано 12.10.2011, тобто дані витрати не є пов'язаними з доходом, отриманим у 1-3 кв.2011 року. Включення витрат у 4 кв. 2011 р. підтверджується записами книги обліку доходів і витрат;

- надано авансові звіти на суму 291523,18 грн. з чеками (накладними) на товар (дизельне пальне, запчастини, телефонні картки, тощо), проте не надано документів, що є підтверджуючими для включення до складу витрат сум добових. Наказ про відрядження найманого працівника у ФОП ОСОБА_3 відсутній і для перевірки не наданий, оскільки за період з 01.01.2010 по 22.01.2012 офіційно наймані працівники відсутні. Загальна сума витрат, зазначена у авансових звітах №1-8 за 1-3 кв. 2011 р. як добові, що надана для перевірки для включення до складу витрат, складає 65790 грн.

Далі в акті перевірки зроблено висновок, що для перевірки надано документи на підтвердження витрат, що пов'язані з отриманим доходом в період з 01.01.2011 по 30.09.2011 на суму 419798,99 грн.

Суд звертає увагу на те, що згідно п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, згідно вимог пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, непідтверджені розрахунковими документами витрати на ремонт і запчастини на суму 29097,08 грн. не були включені податковим органом до витрат позивача.

Також, відповідно до підп. 140.1.7 п.140.1 ст.140 ПК України при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення: витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

Отже, до складу витрат платника податку можуть бути включені витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку, та витрати, видані під звіт особі для використання них у господарської діяльності платника податку. В іншому випадку такі суми не можуть бути віднесені до витрат.

Дане порушення призвело до неправомірного включення до складу витрат суми добових водія (ОСОБА_4.) на відрядження за кордон в розмірі 65790,00 грн.

Таким чином, податковим органом не було зараховано до витрат суми добових водія на відрядження за кордон в розмірі 65790,00 грн., 9684 грн. по платіжному дорученню №21 від 30.09.2011, та непідтверджені витрати на ремонт і запчастини на суму 29097,08 грн. Зазначені обставини стосуються 1-3 кв. 2011 року.

Проте інші обставини щодо заниження витрат податковим органом в акті перевірки не наведені, та відповідні розрахунки не зроблені.

Зокрема, підставою для збільшення позивачу грошових зобов'язань згідно податкового повідомлення-рішення № від 13 червня 2013 року слугував висновок контролюючого органу про те, що підприємець завищив витрати за 4 квартал 2011 року - на суму 23882,00 грн., за 2012 рік - на суму 34724,27 грн., однак будь-якої інформації, яка б підтверджувала зазначені обставини, податковим органом в акті не було зазначено, та в подальшому надано не було

З огляду на це, суд усними ухвалами неодноразово зобов'язував відповідача подати докази, про необхідність дослідження яких було зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду від 07 вересня 2016 р. Однак ДПІ у м. Хмельницькому не було представлено на вимогу суду детального розрахунку щодо підстав нарахування валового доходу позивача у 1-3 кварталах 2011 року; детального розрахунку врахованих / не врахованих контролюючим органом витрат, а також підстав зменшення контролюючим органом витрат за 4 кв.2011 р. та 2012 р.; та, у разі необхідності, відповідних пояснень та підтверджуючих висновки акту перевірки документів - що позбавило суд можливості здійснити перевірку правомірності визначення відповідних сум валового доходу та витрат у період, за який здійснювалась перевірка.

Отже, висновок про розбіжність у визначенні оподатковуваного доходу в розмірі 168509,89 грн. (т.1, а.с.60), та який фактично мав наслідком прийняття податкового повідомлення-рішення № від 13.06.2013 року, не можна визнати обґрунтованим та достовірним.

Наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб'єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення.

Однак в даному випадку частину оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, яку суд міг би вважати неправомірним, виокремити неможливо, а тому податкове повідомлення-рішення № від 13.06.2013 року слід скасувати повністю.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду України в постанові від 05.12.2006 року у справі № 21-527во06; Вищого адміністративного суду України, яка зокрема, викладена в ухвалі від 25.03.2013 року по справі №К-58319/09.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які не віднесені до його компетенції.

Скасування рішення податкового органу повністю у такій ситуації дає йому можливість визначити в установленому законодавством порядку правильне рішення, зокрема, через прийняття нового рішення.

Стосовно податкових повідомлень-рішень від 13.06.2013 року за № та № , суд зазначає наступне.

В акті перевірки зазначено, що з 01.01.2010 р. по 23.01.2012 р. для здійснення підприємницької діяльності позивач використовував працю неоформленого найманого працівника (ОСОБА_4.), якому відповідно до вимог законодавства зобов'язаний нараховувати дохід у вигляді заробітної плати, та, відповідно до вимог ПК України, ФОП ОСОБА_3 є податковим агентом та зобов'язаний перераховувати до бюджету податок.

Перевіркою зроблено висновок, що в порушення норм Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" та ПК України ФОП ОСОБА_3 не було нараховано та перераховано до бюджету податок з доходів найманих працівників в розмірі 3422,94 грн.

Суд враховує, що підп. 8.1.1 п.8.1 ст. 8 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" (який був чинним на момент виникнення правовідносин) податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок від суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах статті 7 цього Закону.

Статтею 7 Закону передбачено, що ставка податку становить 15 відсотків від об'єкта оподаткування.

Відповідно до пункту 1.15 цього Закону податковий агент - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону.

Відповідно до абзацу "а" пункту 19.2 статті 19 вказаного Закону особи, які відповідно до цього Закону мають статус податкових агентів, зобов'язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, який виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати та за її рахунок.

Аналогічні норми містяться й в ПК України, який набрав чинності 01.01.2011 р.

Так, пунктом 18.1 статті 18 ПК України встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Відповідно до підп. 14.1.180 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Так, підпунктом "б" пункту 176.2 статті 176 ПК України встановлено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України зазначено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Податковий агент зобов'язаний подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку органу державної податкової служби за місцем свого обліку (стаття 51 ПК України).

Відповідно до ст. 167 цього Кодексу ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.

Базою оподаткування резидента відповідно до підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 ПК України є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, яким в даному випадку є заробітна плата працівника.

Однак податковим органом не встановлено, що позивач у спірний період виплачував заробітну плату водію ОСОБА_4. Будь-яких доказів, які б підтверджували факт нарахування (виплати) позивачем ОСОБА_4 винагороди за виконану роботу у формі заробітної плати, матеріали справи не містять. При цьому, згідно пояснень позивача, водієм був його батько, котрий працював безоплатно.

Таким чином, враховуючи положення п.176.2 ст. 176 ПК України, у позивача був відсутній обов'язок подавати податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь водія ОСОБА_4, в зв'язку з відсутністю факту нарахування (виплати) ОСОБА_4 винагороди за виконану роботу у формі заробітної плати.

Таким чином, податкові повідомлення-рішення від 13.06.2013 року за № та № є протиправними та підлягають скасуванню.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що за поданий позивачем позов було сплачено судовий збір у розмірі 327,02 грн., за подання апеляційної скарги - 220,86 грн., за подання касаційної скарги - 309,21 грн., то такі витрати (857,09 грн.) підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань управління Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому.

Керуючись ст. ст. 11, 71, 86, 94, 158-163, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому:

№ від 13.06.2013 року,

№ від 13.06.2013 року,

№ від 13.06.2013 року.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 857 (вісімсот п'ятдесят сім) грн. 09 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 22 лютого 2017 року

Суддя/підпис/У.Т. Данилюк
"Згідно з оригіналом" Суддя У.Т. Данилюк