Справа № 201/248/17
Суддя: Антонюк О. А.
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№ 201/248/17
провадження 2а/201/57/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпро про визнання дій і бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 січня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача Центрального об'єднаного управління ПФ України в м. Дніпро про визнання дій і бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії по перерахунку та виплаті пенсії як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Позивач в своєму позові посилається на те, що він є інвалідом 2 групи, вийшов на пенсію і йому була призначена пенсія за віком як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1-ї категорії, оскільки він брав участь у ліквідації цих наслідків. З 06 листопада 1991 року йому призначена пенсія по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи як інваліду 2 групи з урахуванням середньомісячного фактичного заробітку для обчислення пенсії за 12 місяців роботи на територіях радіоактивного забруднення Розмір пенсії був правильно нарахований відповідно до статей 49, 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Обчислення середнього заробітку для пенсії проводиться відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Йому виплачується державна та додаткова пенсія. З 22 березня 2004 на підставі особистої заяви йому встановлено пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання як інваліду 2 групи, що постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС за списком № 1, згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З 01 січня 2006 року позивача переведено на пенсію по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи як інваліду 2 групи у розмірі відшкодування фактичних збитків згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Жовтневим районним судом в 2010 році було винесене рішення, яким зобов'язано було відповідача виплачувати йому пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, це рішення набрало законної сили після ухвали Вищого адміністративного суду і відповідачем було проведено відповідний перерахунок його пенсії. Але після звернення в жовтні 2016 року до відповідача з питанням вказаного перерахунку пенсії, отримав відповідь про відмову і зменшення його пенсії. З вказаним позивач не погодився, мотивуючи вказане тим, що при застосуванні запропонованого позивачем розрахунку його пенсія значно зменшиться, що буде погіршувати його стан і порушувати правила нарахування пенсії. Позивач вважає вказане протиправним, дії відповідача неправомірними, які порушують його конституційні права. Він звернувся до пенсійного фонду, але отримала відмову через, начебто, відсутність можливості такого перерахунку та зміну закону. Позивач звертався з заявами та скаргами до відповідача та його органів з питаннями усунення порушення законів при необхідності зробити перерахунок його пенсії, але вони ніяких дій для цього не зробили, відбувається бездіяльність. Позивач вважає вказане незаконним і протиправним, оскільки цим порушуються його права, в добровільному порядку питання не вирішується, відповідач не погоджується з доводами позивача, просив визнати протиправною бездіяльність і дії відповідача щодо неналежного виконання закону про перерахунок та збільшення його пенсії, фактично незаконним рішення про відмову йому в перерахунку пенсії, скасування цього рішення, та зобов'язати відповідача нарешті виконати вказаний перерахунок відповідно за раніше існувавших законів та рішень суду і виплачувати підвищену пенсію довічно, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ЦОУ ПФУ в м. Дніпро позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно з 06 листопада 1991 року позивачу призначена пенсія по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи як інваліду 2 групи з урахуванням середньомісячного фактичного заробітку для обчислення пенсії за 12 місяців роботи на територіях радіоактивного забруднення (з 01 вересня 1988 року по 31 серпня 1989 року) згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796- XII. З 22 березня 2004 року на підставі особистої заяви від 22 березня 2004 року позивачу встановлено пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання як інваліду 2 групи, що постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС за списком № 1, згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З 01 січня 2006 року позивача переведено на пенсію по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи як інваліда 2 групи у розмірі відшкодування фактичних збитків згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». На виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2011 року у справі №2а-3023/10 та постанови Вищого адміністративного суду України від 10 січня 2011 року по справі № 2а-544/2009 позивачу було здійснено перерахунок пенсії за період з 22 травня 2008 року по 22 липня 2011 року відповідно до ст. ст. 50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 14 червня 2011 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до ЗУ «Про державний бюджет України на 2011 рік». Статтею 7 зазначеного закону встановлено, що у 2011 році норми і положення ст. 39, 50, 51 , 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік. Таким чином з 01 листопада 2011 року пенсійна справа позивача була приведена у відповідність до норм чинного на той час пенсійного законодавства та розрахунок пенсії проводився відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету». А з 01 січня 2012 року по теперішній час розрахунок пенсії позивача проводиться відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Позивач звернувся до Управління із заявою про надання роз'яснення щодо розрахунку та виплати пенсії. Листом Управління позивачу було надано відповідь на зазначену заяву. Управлінням проведено інформаційний розрахунок пенсії позивача за двоскладовою формулою із застосуванням ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Отже з 01 січня 2015 року порядок та виплата пенсій по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено розміри та порядок нарахувань пенсій, грошових допомог та інших виплат особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, бездіяльності в них немає, оскільки постійно працюють над цим і іншими зверненнями подібного характеру по цим та іншим питанням, документального підтвердження незаконності їх дій чи бездіяльності по вказаному питанню немає. Їх рішення про відмову позивачу законне. На всі письмові звернення позивача вони йому надавали своєчасні письмові відповіді, відповідно реагували на них, скарги скеровували до відповідних служб і підрозділів, вони діють в межах своєї компетенції, порушення закону чи бездіяльності з їх боку не було, вважає позовні вимоги до них безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Згідно п.1 ч. І ст. 18 КАС України адміністративні справи, в якій однією із сторін є орган або посадова особа місцевого самоврядування, підсудні місцевим судам. А відповідно до ч. З ст. 18 цього Кодексу справи, щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади, розглядаються і вирішуються місцевим загальним судом за вибором позивача.

Згідно ч. 2 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу оскарження дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які вчинені (допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи, вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) особи-позивача.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В обґрунтування звернення з позовом до адміністративного суду позивач посилався на норми Кодексу адміністративного судочинства України. За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. КАС України визначає повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.

Згідно зі ст. З КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії їй бездіяльності Конституцією чи іншими законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції України при здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону.

Згідно статті 6 Конституції України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Судом з'ясовано, що позивач ОСОБА_1 мешкає по АДРЕСА_1 і звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в порядку, передбаченому законом. Відповідач не знаходиться і не зареєстрований в цьому районі міста.

Відповідно ст. 5 Конституції України, носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно з 06 листопада 1991 року позивачу призначена пенсія по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи як інваліду 2 групи з урахуванням середньомісячного фактичного заробітку для обчислення пенсії за 12 місяців роботи на територіях радіоактивного забруднення (з 01 вересня 1988 року по 31 серпня 1989 року) згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796- XII. З 22 березня 2004 року на підставі особистої заяви від 22 березня 2004 року позивачу встановлено пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання як інваліду 2 групи, що постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС за списком № 1, згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З 01 січня 2006 року позивача переведено на пенсію по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи як інваліда 2 групи у розмірі відшкодування фактичних збитків згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». На виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2011 року у справі №2а-3023/10 та постанови Вищого адміністративного суду України від 10 січня 2011 року по справі № 2а-544/2009 позивачу було здійснено перерахунок пенсії за період з 22 травня 2008 року по 22 липня 2011 року відповідно до ст. ст. 50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 14 червня 2011 року було прийнято ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про державний бюджет України на 2011 рік».

24 жовтня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про отримання в повному обсязі державної пенсії як ліквідатору наслідків Чорнобильської катастрофи в розмірі визначеному редакцією Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року на час виникнення у права на соціальну допомогу як інваліда ЧАЕС. На дану заяву Управлінням було надано відповідь від 07 листопада 2016 року № Х-186.

У зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 8 грудня 2014 року № 76-VIII, з 01 січня 2015 року зазнали зміни норми статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме дану статтю викладено у наступній редакції: «Особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України»; та норми статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме дану статтю викладено у наступній редакції: «Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань».

Отже з 01 січня 2015 року порядок та виплата пенсій по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлено розміри та порядок нарахувань пенсій, грошових допомог та інших виплат особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У Рішенні № 3-рп від 25 січня 2012 року Конституційний суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Конституційний суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розмір соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Пунктом 11 постанови № 1210 Кабінету Міністрів України визначено, що мінімальний розмір пенсії для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС становить, зокрема, для 2I групи інвалідності - 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Пунктом 13 цієї постанови № 1210 визначено, що щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виплачується у таких розмірах, зокрема, особам, що належать до категорії 1 з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС інвалідам 2 групи - 379.6 гривні.

Саме відповідно до норм зазначеної постанови Кабінету Міністрів України Управлінням здійснюється виплата пенсії позивачу. Враховуючи вищевикладене, станом на 01 листопада 2016 року пенсія позивачу обчислена та виплачується у відповідності з Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що відповідає нормам законодавства.

Отже статтями 49, 50, ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. Особам, віднесеним до категорії 1, призначається основана державна та щомісячна додаткова пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань. Підпунктами 9 та 13 пункту 4 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28 грудня 2014 року, який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», змінено норми, щодо пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, дозволено порядок та виплату таких пенсій встановлювати Кабінету Міністрів України. Згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 1210 від 23 листопада 2011 року, встановлено розмір мінімальної пенсії по інвалідності в залежності від групи інвалідності та статусу, а також встановлені розміри додаткової пенсії до прожиткового мінімуму в залежності від групи інвалідності та категорії особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У Рішенні № 3-рп від 25 січня 2012 року Конституційний суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Щодо застосування положень частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»: частиною другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку.

До 01 січня 2004 року розмір пенсій учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ї категорії обчислювався у відповідності зі статтею 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Проте, норми статті 19 наведеного Закону були замінені, у зв'язку з набранням чинності з 01 січня 2004 року Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і обчислення розміру пенсій учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС 2-ї категорії здійснюється відповідно до Закону № 1058.

Абзацом 2 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що за кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш

як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону. При цьому частина розміру пенсії за віком, обчислена за раніше діючим законодавством, не може перевищувати максимальних розмірів пенсій, визначених законом для відповідних категорій пенсіонерів, та не може бути нижчою, ніж розмір трудової пенсії за віком з урахуванням цільової грошової допомоги на прожиття, що діяли на день набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визначається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормою прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що «конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Відповідно до ч. З ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Принцип перспективної дії норми закону на який посилається відповідач, поширюється тільки на відносини, які виникли після введення в дію змін в Закони. Загальним правилом установленим частиною 1 статті 58 Конституції України закони та правові акти не мають зворотною дії у часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, в мотивувальній частині рішення від 11 жовтня 2005 року № 8 - рп Конституційній Суд України зазначив, що конституційні принципи на яких базується

здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення перетинаються за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24, (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язана з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і були впевненими у своїх законних очікуваннях, набуте ними на підставі чинного законодавства право, його, зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуде право його зміст та обсяг буде ними реалізовано тобто набуте право не може бути скасовано чи звужене.

З огляду на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (набрало законної сили 8 лютого 2006 року) положення ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно - правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, судами слід мати на увазі наступне: реалізація особою прав, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органів державної влади на відсутність коштів, як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні приймати до уваги; у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення права у особи відповідно права.

При вирішення питання про застосування правових норм у часі до спірних правовідносин необхідно врахувати висновки Верховного Суду України викладені ним у постанові №21-630а14 від 10 лютого 2015 року згідно яких зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій не може бути звужений шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Відповідно до ст. 46 Конституції України «громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадків передбачених законом.

Управління звернуло увагу і на те, що предметом поданої заяви не є прохання призначити пенсію, а зробити донарахунок пенсії та здійснити доплати до пенсії за понаднормовий стаж. Отже, на підставі вищевикладеного та виходячи з системного аналізу положень статей 22, 64 Конституції України, правових позицій Конституційного суду України можна зробити висновок конституційний принцип гарантованості конституційних прав і свобод, конкретизований через вимогу неможливості їх скасування або звуження, поширюється також на норми матеріального і соціального забезпечення державних службовців та їх соціального захисту.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав і свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненнями ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статі 9 КАС України у разі невідповідності нормативно- правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Тобто, позивач повинен довести, що дiями відповідача було порушено його права. Однак, жодних інших доказiв позивачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 21 Конституції права та свободи людини є непорушними, до яких відноситься й право згідно ст. 4І Конституції на володіння, користування і розпорядження власністю, яку придбала позивачка у відповідності до вимог закону.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту порушеного права згідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання незаконним рішення, дії або бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування. їх посадових або службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі,

або з власної ініціативи. Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Крім того, згідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України «У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку». При цьому Пленум Вищого адміністративного суду у постанові від 6 березня 2008 року зауважив, що під час розгляду спорів щодо окарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених в позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

З огляду на заявлені позовні вимоги, доводи позивача, визначальними обставинами для вирішення спірних правовідносин є визначення відповідності оскаржуваних дій відповідача критеріям правомірності, які пред'являються до дій та рішень суб'єктів владних повноважень.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що дії відповідача стосовно спірного питання відповідають вимогам діючого законодавства, а тому позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача щодо наполягання на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються, порушення прав позивача, в тому числі і визначених Конституцією України, іншими законами саме цим відповідачем не були допущені.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ЦОУ Пенсійного фонду України в м. Дніпро про визнання дій і бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Таким чином позовні вимоги про визнання дій і бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», практикою Європейського суду з прав людини, ст. ст. 2, 3, 5, 6, 18, 19, 69, 71, 72, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпро про визнання дій і бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена в Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя -