Справа № 415/5191/16-а
Суддя: Калмикова Ю. О.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 415/5191/16-а
Провадження № 2-а/415/11/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.17 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді - Калмикової Ю.О.,

за участю секретарів - Нескородової Г.А., Бадаєвої А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Лисичанська адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції роти № 1 батальйону УПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську, Рубіжне рядового поліції Морозова Анатолія Анатолійовича про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

встановив:

03 жовтня 2016 року до Лисичанського міського суду Луганської області надійшли матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції роти № 1 батальйону УПП м. Сєвєродонецьк, Лисичанськ, Рубіжне рядового поліції Морозова Анатолія Анатолійовича про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалася на те, що 07.09.2016 року відносно ОСОБА_1 інспектором патрульної поліції роти № 1 батальйону УПП м. Сєвєродонецьк, Лисичанськ, Рубіжне рядового поліції Морозовим Анатолієм Анатолійовичем було винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 гривень. Відповідно до змісту постанови ОСОБА_1 зупинив транспортний засіб, нібито ближче 10 метрів, а саме: 7 метрів від дорожньої розмітки 1.12.1. та дорожнього знаку 5.35.2, чим порушив п. 15.9.г Правил дорожнього руху відповідно до яких заборонена зупинка на пішохідних переходах і ближче 10 метрів від них з обох сторін, окрім випадку надання переваги в русі.

Інспектор Морозов А.В. здійснив розгляд справи про адміністративне правопорушення 07.09.2016 року о 18-00 год. за адресою: м. Сєвєродонецьку пр. Гвардійський, 27, та звинуватив водія автомобілю Mitsubisi Outlander номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_1 в тому, що він нібито зупинив транспортний засіб ближче 10 метрів, а саме: 7 метрів від дорожньої розмітки 1.12.1 та дорожнього знаку 5.35.2 чим порушив п. 15.9.г Правил дорожнього руху України.

За тією ж адресою: проспект Гвардійський, 27, інспектор Морозов А.А ухвалив постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

З постановою АР №034357 від 07 вересня 2016 року Позивач не згоден і вважає, що вона підлягає скасуванню з наступних причин.

Не погоджуючись із вищевказаною постановою, 13 вересня 2016 року Позивачем була подана скарга до УПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному про скасування вказаної постанови.

22 вересня 2016 року за вих. № 1605/111/36/01-16 УПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному була надана відповідь за скаргою, відповідно до якої, повідомлялося, що порушень норм чинного законодавства в діях посадової особи Морозова A.A. при винесенні постанови на місці вчинення правопорушення, не встановлено.

Вказану відповідь за вих. № 1605/111/36/01-16 УПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному про результати розгляду скарги було отримано Позивачем поштовим зв'язком з рекомендованим повідомленням 27.09.2016 року.

Враховуючи вищевказане ОСОБА_1 та його Представник вважають, що дії інспектора поліції Морозова A.A. не відповідають вимогам закону та обставинам з наступних підстав:

Відповідно до п. 1 статті 7 КУпАП - ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй (частина друга, третя статті 8). За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На цю обставину неодноразово вказував Конституційний суд України у свої рішеннях, зокрема рішенні № 7-рп/2003 від 10 квітня 2003 року (справа про гарантіях діяльності народного депутата України), рішенні № 9-рп/2004 від 07 квітня 2004 року (справа про Координаційний комітет), рішення № 1-рп/2007 (справа про звільнення судді з адміністративної посади), п. 3.1. рішення № 19-рп/2008 від 02 жовтня 2008 року (про відповідність конституції окремих статей Закону України «про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП - протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 283 КУпАП - розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Відповідно до ст. 276 КУпАП - справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Разом з тим, словосполучення «на місці вчинення правопорушення» та «за місцем його вчинення» - не є тотожними та мають різне цільове спрямування. Так, відповідно до Рішення Конституційного суду України від 26 травня 2015 року № 5- рп/2015 - «Аналіз положень глави 22 Кодексу в системному зв'язку з положеннями його глави 17 вказує на те, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України».

Частина 3 статті 258 КУпАП передбачає, що працівник патрульної поліції може винести постанову на місці вчинення правопорушення, тобто - на місці зупинки транспортного засобу. Проте, постанова щодо притягнення особи до відповідальності не може бути винесена без розгляду адміністративної справи. Постанова щодо притягнення особи до відповідальності виноситься за результатами розгляду справи. Частина 3 статті 258 КУпАП вказує на те, що працівник патрульної поліції повинен дотримуватись вимог ст. 283 КУпАП, яка зазначає, що постанова про притягнення особи до відповідальності виноситься тільки за результатами розгляду справи.

Разом з тим, статтею 276 вказує, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, тобто - за місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення. В даному випадку, за адресою розташування УПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному, а саме: Луганська область, місто Лисичанськ, вул. Штейгерська, 8.

Проте, інспектор Морозов А.А положень закону не дотримався та розглянув справу на місці зупинки транспортного засобу.

Незаконно розглянувши справу на місці зупинки транспортного засобу, інспектор Морозов A.A. суттєво порушив права ОСОБА_1

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 Кодексу щодо своєчасного, всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність (частина друга статті 33 Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 268 Кодексу особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Водночас вказані положення є законодавчими гарантіями об'єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо особі буде надано достатній проміжок часу для підготовки до розгляду справи, пошуку адвоката, ознайомлення з матеріалами справи, тощо.

Незаконно розглянувши справу на місці зупинки транспортного засобу, інспектор Морозов A.A. не дав ОСОБА_1 можливості скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП у повному обсязі. Крім того, інспектор Морозов A.A. проігнорував вимоги ч. 2 ст. 33 КУпАП. Розгляд справи на дорозі, на місці зупинки транспортного засобу, унеможливило виконання вимог ст. 245 КУпАП щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи.

Відповідно до ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Відповідно до ст. 279 КУпАП, розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу. Головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз'яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов'язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

Разом з тим, після висловлення звинувачень, інспектор Морозов A.A. пішов до свого патрульного автомобілю де виніс постанову. Будь-якої підготовки до розгляду справи не було, як і не було оголошення посадової особи, яка розглядає справу, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не були вирішені клопотання, не були дослідженні докази, не були розглянуті заперечення водія, не були заслухані особи, які беруть участь у розгляді справи. Своїми діями, Морозов A.A. грубо порушив вимоги ст.ст.278,279 КУпАП.

Таким чином, були встановлені такі порушення:

1.Інспектор Морозов A.A. незаконно розглянув справу на місці зупинки автомобілю, хоча закон дозволяє розглядати справи виключно за місцезнаходженням органу, який уповноважений розглядати такі справі.

2.Інспектор Морозов A.A. позбавив позивача (ОСОБА_1) можливості скористатися у повному обсязі своїми правами передбаченими ст. 268 КУпАП.

3.Інспектор Морозов A.A. порушив вимоги щодо процедури розгляду справи, а саме проігнорував порядок встановлений ст.ст. 278, 279 КУпАП.

Стаття 59 Конституції України регламентує, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положення ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожен, кого обвинувачено у вчинені кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Це саме положення міститься також в статті 62 Конституції України, за якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на її користь.

Частина 3 стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:

b)мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту;

с) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли нього вимагають інтереси правосуддя;

d) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення...»

Стаття б Конвенції у цілому гарантує обвинуваченому право на ефективну участь у провадженні (див. рішення у справі «Роу і Девіс проти Сполученого Королівства» (Rowe and Davis v. the United Kingdom) [ВП], заява № 28901/95, п. 60, ECHR 2000-ІІ). Зокрема, обвинувачений повинен мати можливість організувати свій захист належним чином і без обмежень можливості надання суду, який розглядає справу, всіх відповідних аргументів захисту і таким чином вплинути на результат провадження. Крім того, можливості, доступні кожному, хто обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, мають включати ознайомлення з матеріалами справи, на яких ґрунтуються обвинувачення (див., наприклад, вищезазначене рішення у справі «Корнєв і Карпенко проти України» (Kornev and Karpenko v. Ukraine), п. 66). Для здійснення обвинуваченим свого права на захист йому зазвичай повинно бути забезпечено можливість отримати ефективну допомогу захисника з самого початку провадження (див. рішення у справах «Сальдуз проти Туреччини» (Salduz v. Turkey) [ВП], заява № 36391/02, п. 52, від 27 листопада 2008 року, та «Яременко, проти України» (Yaremenko v. Ukraine), заява № 32092/02, пп. 90-91, від 12 червня 2008 року). За необхідності захисник повинен призначатися офіційно. Просте призначення національними органами захисника не гарантує ефективну правову допомогу (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камазінскі проти Австрії» (Kamasinski v. Austria), п. 65, Series А № 168).

В силу п. 1 ст. б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людний у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п. 21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п. 33 рішення у справі «Гурепка проти України»).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

В абз. 3 пункту 3.1. рішення Конституційного Суду України у справі про право на правову допомогу № 23-рп/2009 від 30.09.2009 року зазначено, що важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина в України як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід'ємних прав людини і має загальний характер. Здійснення права на правову допомогу засноване на дотриманні принципів рівності всіх перед законом та відсутності дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і з цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Крім того, гарантування кожному права на правову допомогу є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотримання взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року тощо.

Крім того інспектор Морозов A.A. неправильно здійснив заміри від дорожньої розмітки 1.14.1 та дорожнього знаку 5.35.2 і як наслідок зробив помилковий висновок про відстань у 7 метрів від транспортного засобу до пішохідного переходу.

Відповідно до п. 10.2.4 Національного стандарту України на дорожні знаки ДСТУ 4100-2002 введеного в дію наказом Держстандарту України від 3 червня 2002 № 326 «Дорожні знаки повинні встановлюватись з правого боку дороги поза проїзною частиною та узбіччям (допускається установлювати на присипній бермі), на тротуарі, розділювальній смузі, газоні тощо та над дорогою, крім випадків, що спеціально обумовлені цим стандартом. На дорогах з двома і більше смугами для руху в одному напрямку знаки можуть дублюватись. Необхідність дублювання знаків визначають залежно від конкретних дорожніх умов. Дублюючі знаки повинні установлюватись на розділювальній смузі, а у разі її відсутності - над дорогою або на лівому боці дороги, якщо для руху у зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги».

На місці зупинки транспортного засобу біля будинку 27 по проспекту Гвардійський відсутній дорожній знак «Пішохідний перехід» з правого боку дороги у напрямку дорожнього руху, який повинен відповідати дорожньому знаку 5.35.1 Правил дорожнього руху України.

Якщо б дорожній знак 5.35.1 «Пішохідний перехід» ПДР був встановлений за вимогами ДСТУ 4100-2002 праворуч від дороги, то відстань від дорожнього знаку 5.35.1 до транспортного засобу складала б 11 метрів, що не є порушенням п. 15.9.Г ПДР України.

В цю відстань повинна враховуватись також ширина дорожньої горизонтальної розмітки 4 метра, видимість якої у відповідності до ДСТУ 2587-94 забезпечується на відстані 70 м.

Так згідно з п. 3.2.16. ДСТУ 2587-94 розмітка 1.14 повинна застосовуватись для позначення місць, що виділені для переходу проїзної частини пішоходами.

Ширина пішохідного переходу, що розмічається, визначається з урахування інтенсивності пішохідного руху з розрахунку 1 м на кожних 500 пішоходів за годину, але не менше ніж 4 м.

Лінії розміток 1.14.1 і 1.14.2 повинні наноситись паралельно осі проїзної частини.

Отже, дорожня розмітка п. 1.14.1 «Пішохідний перехід», яка вказана у постанові серії АР № 034357 від 07.09.2016 року не відповідає вимогам ДСТУ 2587-94 за формою, кольором, розміром смуг горизонтальної розмітки оскільки вона відсутня, а її залишки не можна вважати дорожньою розміткою передбаченою п. 1.14.1 «Пішохідний перехід» ДСТУ 2587-94.

Така дорожня розмітка взагалі не видна на відстані 70 метрів, видимість якої повинна забезпечуватись у відповідності до ДСТУ 2587-94.

Водій ОСОБА_1 (Позивач) в постанові серії АР № 034357 від 07.09.2016 року пояснив, що дорожньої розмітки 1.14.1 «Пішохідний перехід» поряд з містом зупинки транспортного засобу немає, а отже він не порушив п. 15.9.г ПДР України.

Інспектор Морозов A.A. в постанові АР № 034357 від 07.09.2016 року вказує на відстань від дублюючого знаку 5.35.2 «Пішохідний перехід», який встановлений на лівому боці дороги лівої смути, а транспортний засіб зупинився на правому боці дороги правої смути, тому замір для встановлення відстані зроблений невірно і не може вважатись доказом адміністративного порушення.

Таким чином відсутня вина водія у невиконанні вимог дорожнього знаку 5.35.1 «Пішохідний перехід» розміщення якого передбачено ДСТУ 4100-2002 і ПДР України, та дорожньої розмітки 1.14.1 «Пішохідний перехід» яка б відповідала вимогам ДСТУ 2587-94 затверджених і введених в дію наказом Держстандарту України № 138 від 10.06.1994 року, на які посилається інспектор Морозов A.A.. у зв'язку із їх відсутністю за вказаним в постанові серії АР № 034357 від 07.09.2016 року місцем скоєння адміністративного правопорушення.

Пунктом 1 статті 247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате піддягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, тому провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП підлягає закриттю.

Просив дії інспектора патрульної поліції першої роти першого взводу батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному рядового поліції Морозова Анатолія Анатолійовича стосовно винесення постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 034357 від 07.09.2016 року відносно ОСОБА_1, щодо притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП з накладанням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 гривень - визнати протиправними та постанову інспектора патрульної поліції першої роти першого взводу батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному рядового поліції Морозова Анатолія Анатолійовича серії АР № 034357 від 07.09.2016 року скасувати повністю, а справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Інспектор взводу №1 роти №3 Управління патрульної служби в м. Сєвєродонецьку, Лисичанську, Рубіжному ДПП рядового Морозов А.А. надав до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких він позов не визнав, заперечував проти його задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положення про Національну поліцію України, затвердженого постановою КМУ № 877 від 28.10.2015, Національна поліція є органом, на який покладається забезпечення безпеки дорожнього руху в Україні, що входить до системи органів Міністерства внутрішніх справ України.

Підрозділи патрульної поліції мають права передбачені Законами України «Про поліцію», «Про дорожній рух», «Про оперативно-розшукову діяльність», іншими нормативно-правовими актами, що регулюють їх діяльність.

07.09.2016 року він (інспектор) патрульної поліції взводу № 1 роти № 3 Управління патрульної служби в м. Сєвєродонецьку, Лисичанську, Рубіжному ДПП під час несення служби з нагляду за дорожнім рухом та охорони громадянського порядку (озброєний табельної вогнепальною зброєю й спецзасобами у форменому одязі на службовому автомобілі) в місті Сєвєродрнецьк Луганської області, приблизно о 18 годині 00 хвилин встановив порушення вимог п. 15.9 г ПДР України, а саме: зупинка забороняється: на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі, водієм транспортного засобу марки Mitsubisi Outlander номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_1 по проспекту Гвардійський 27 у м. Сєвєродонецьку Луганської області.

Під час спілкування з водієм ОСОБА_1 він поцікавився чому позивач зупинився з порушенням ПДР останній заперечував своє порушення.

Було проведено замір за допомогою рулетки в присутності позивача та встановлено що він здійснив зупинку на відстані 7 м від пішохідного переходу та дорожнього знаку 5.35.2.

Позивач скаржиться на те, що даний пішохідний перехід не є таким та посилається на ДСТУ 4100 - 2002, який вже втратив чинність та не має юридичної сили.

Відповідно до п. 1.10 ПДР України (пішохідний перехід - ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позичаються дорожніми знаками 535.1.-5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами, тут чітко через кому окремо вказано, які можуть бути ознаки пішохідної розмітки, тобто відсутність знака, але наявність пішохідної розмітки не виключає що це не є пішохідним переходом і навпаки.

Відповідно до п. 8.5 ПДР України: дорожня розмітка поділяється на горизонтальну та вертикальну і використовується окремо або разом з дорожніми знаками, вимоги яких вона підкреслює або уточнює.

Відповідно до п. 8.5.-1 ПДР України дорожня розмітка застосовується відповідно до цих Правил і повинна відповідати вимогам національного стандарту. Дорожня розмітка повинна бути видимою учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби на відстані, що забезпечує безпеку руху. На ділянках доріг, на яких є труднощі для видимості учасниками дорожнього руху дорожньої розмітки (сніг, бруд тощо) або дорожня розмітка не може бути відновлено, установлюються відповідні за змістом дорожні знаки, відповідно до п. 8.1 ДПР України, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Відповідно до Національного стандарту України ГОСТ ДСТУ 4100-2014 п. 10.1.4, дорожні знаки допускають застосовувати у випадках, не передбачених цим стандартом якщо необхідність їхнього застосування обґрунтована конкретними умовами дорожнього руху.

В подальшому, згідно з ст. 222 та 276 КУпАП ним було прийнято рішення про розгляд порушень вимог п. 15.9 г ПДР України на місці вчинення правопорушення.

З розумінням ставлюсь до ОСОБА_1, але дорожня обстановка, яку повинен оцінювати водій, це не тільки знаки, або дорожня розмітка, а сукупність різних факторів і їх потрібно враховувати.

Згідно з ст. 278 КУпАП орган посадова особа при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: чи належить до його компетенції розгляд даної справи, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення, чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду, чи витребувано необхідні додаткові матеріали, чи підлягають задоволенню клопотання особи, кА притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Всі ці питання були ним вирішено ще до складання постанови. На підставі ст. 222 КУпАП ним було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 034357 від 07.09.2016 за порушення п. 15.9 г ПДР України.

Згідно з ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративного правопорушень розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції. Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про порушення ПДР України в тому числі за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Під час розгляду справи жодних клопотань про надання можливості скористатись допомогою адвоката від позивача не надходило.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Відповідно до ст. 52-3 ЗУ «Про дорожній рух» до повноважень Національної поліції належить забезпечення безпеки дорожнього руху, яку патрульна поліція належним чином і виконує.

Враховуючи, що постанова серії АР № 034367 від 07.09.2016 по справі про адміністративне правопорушення складена відповідно до вимог діючого законодавства України, підстави для її скасування відсутні.

Враховуючи вищевикладене, просив суд залишити позов ОСОБА_1 без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати справу без його участі та без участі позивача.

Відповідач інспектор взводу № 1 роти №3 Управління патрульної служби в м. Сєвєродонецьку, Лисичанську, Рубіжному ДПП рядовий Морозов А.А. в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмову заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі, позов не визнав, підтримав письмові заперечення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з ст. 22 Конституції України,права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст. 126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 034357 від 27.09.2016 р., особа, щодо якої розглядається справа ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом Mitsubisi Outlander номерний знак НОМЕР_2 07 вересня 2016 року о 18 годині 00 хвилин в м. Северодонецьку по пр. Гвардійський водій зупинив транспортний засіб ближче 10 метрів, а саме: 7 метрів від дорожньої розмітки 1.14.1 та дорожнього знаку 5.35.2, чим порушив вимоги п. 15.9 ПДР та чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Згідно з скаргою від 13.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до УПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному про скасування серії АР № 034357 від 07.09.2016 року.

Згідно з відповіддю вих. № 1605/111/36/01-1622 від 22 вересня 2016 року, наданої УПП в міста Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному, порушень норм чинного законодавства в діях посадової особи Морозова A.A. при винесенні постанови на місці вчинення правопорушення, не встановлено.

Винність особи у вчиненні правопорушення має бути доведена доказами, передбаченими ст. 251 КУпАП, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Позивач не погоджується з обставинами, викладеними в постанові про адміністративне правопорушення від 07.09.2016 року, посилаючись на те, що порушень Правил дорожнього руху він не допускав.

Між тим, відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до абз. 4 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідачем надано докази того, що прийняте ним рішення є правомірним, на думку суду, відповідач прийняв рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за наявності належних доказів, врахувавши при цьому пояснення водія, що знайшли своє відображення на відеозапису правопорушення.

Відповідач надав заперечення на позовну заяву, якими доводи позивача спростував, бо відповідно до п. 1.10 ПДР України (пішохідний перехід - ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позичаються дорожніми знаками 535.1.-5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами, тут чітко через кому окремо вказано, які можуть бути ознаки пішохідної розмітки, тобто відсутність знака, але наявність пішохідної розмітки не виключає що це не є пішохідним переходом і навпаки.

Відповідно до п. 8.5 ПДР України: дорожня розмітка поділяється на горизонтальну та вертикальну і використовується окремо або разом з дорожніми знаками, вимоги яких вона підкреслює або уточнює.

Відповідно до п. 8.5.-1 ПДР України дорожня розмітка застосовується відповідно до цих Правил і повинна відповідати вимогам національного стандарту. Дорожня розмітка повинна бути видимою учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби на відстані, що забезпечує безпеку руху. На ділянках доріг, на яких є труднощі для видимості учасниками дорожнього руху дорожньої розмітки (сніг, бруд тощо) або дорожня розмітка не може бути відновлено, установлюються відповідні за змістом дорожні знаки, відповідно до п. 8.1 ДПР України, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Відповідно до Національного стандарту України ГОСТ ДСТУ 4100-2014 п. 10.1.4 дорожні знаки допускають застосовувати у випадках, не передбачених цим стандартом якщо необхідність їхнього застосування обґрунтована конкретними умовами дорожнього руху.

Крім того, судом встановлено, що ДСТУ 4100-2002 вже втратив чинність та не має юридичної чинності, тому посилання позивача на ДСТУ 4100-2002 є безпідставними.

Суд звертає увагу на те, що справа про адміністративне правопорушення, в якій винесена оскаржувана постанова, згідно з текстом вищевказаної постанови, була розглянута безпосередньо на місці вчинення правопорушення без складення протоколу про адміністративне правопорушення, що відповідає чинній на час складення постанови редакції ч. 2, 4, 5 ст. 258 КУпАП, а також відповідає змісту Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395.

При цьому, положення Кодексу України про адміністративні правопорушення, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення та на які посилається позивач (зокрема ст.ст. 278, 279), на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки у даному випадку Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.

З метою утвердження єдності системи судів загальної юрисдикції, яка забезпечується, в тому числі, єдністю судової практики (ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), суд вважає за необхідне вказати, що аналогічна судова практика щодо вирішення питання порядку розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху міститься в ухвалі Донецького апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 року по справі № 428/9658/16-а.

На підставі викладеного, суд оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що в дії інспектора патрульної поліції є правомірними, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись: Конституцією України, ст.ст. 251, 280 КУпАП, ст. ст. 11, 14, 69, 70, 71 КАС України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції роти № 1 батальйону УПП в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську, Рубіжне рядового поліції Морозова Анатолія Анатолійовича про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у скороченому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА