Справа № 826/6841/16
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2017-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6841/16 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А. С. Суддя-доповідач: Беспалов О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

23 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.

суддів: Грибан І. О., Губської О. А.

за участю секретаря: Присяжної Д. В.

представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача та третьої особи Молодницької І. П., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу громадянки Афганістану ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянки Афганістану ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянка Афганістану ОСОБА_5 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 201-16 від 05.04.2016 р. про відмову у визнанні громадянки Афганістану ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, позивач у справі - громадянка Афганістану, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, народилася в Афганістані, м. Кабул, за національністю хазара, за віросповіданням мусульманка шиїт, незаміжня, освіта вища педагогічна, документів, що посвідчують особу немає. Позивача супроводжує родина: батько, матір та дві неповнолітніх сестри, які зареєстровані в особовій справі матері. З країни громадянської належності вибула 01.09.2015 р. нелегально, автомоблем. 18.09.2015 р. перетнула державний кордон України з Російської Федерації, після чого прибула до м. Києва. Автомобілем з Кабулу прямувала через Таджикистан та Узбекистан. В Російській Федерації знаходилась 5 днів. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально. Позивача звернулася до органів міграційної служби України вперше. До міграційних служб інших країн не звертався.

Позивач 28.09.2015 р. звернулася до органів міграційної служби із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві як причину виїзду з країни постійного проживання зазначила небезпеку життю родини від членів озброєного угрупування Талібан. Об'єктом переслідування є батько позивача, який був депутатом районної ради м. Кабул, а саме району Ашраф, якому почали погрожувати.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві 19.01.2016 р. за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. №3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671 до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671 передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671, відсутні.

Під час співбесід в органах міграційної служби України позивач повідомила, що мала на меті виїзд до Німеччини, однак, залишилась в Україні через неможливість виїхати до вказаної країни.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач перетинала три безпечні країни, в одній з яких (Російській Федерації) знаходилась 5 днів.

Під час співбесіди позивач повідомила, що не бажає повертатися в Афганістан навіть за умови, коли небезпека загрожувати не буде (а. с. 63).

Щодо обставин небезпеки позивач зазначила, що небезпека загрожувала її батьку через його посаду в районній раді району Афшар (депутат), біля будівлі якої неодноразово відбувалися вибухи, які також повторювались біля будинку позивача через знаходження поряд будівлі міліції.

З матеріалів справи вбачається, що заявник не приймала участі у політичній чи релігійній діяльності, не була членом жодних організацій чи політичних партій. Не приймала участі у демонстраціях проти влади.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що побоювання, які виникли у заявника мають суто суб'єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має доказів наявності погроз у її бік, як і не має інших документальних підтверджень своїх слів.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що судом першої інстанції не було перевірено можливість звернутися за захистом в третіх країнах.

В той же час, колегією суддів з матеріалів вбачається, що позивач таких спроб не вчиняла, оскільки мала на меті доїхати до Німеччини.

Щодо доводів апелянта про повне підкорення батьку за законами шаріату колегія суддів зазначає наступне.

В матеріалах справи містяться дані про волевиявлення батька позивача виїхати до Німеччини та зазначення матір'ю позивача про виїзд з небезпечної країни в пошуках кращого матеріального забезпечення.

Колегія суддів вказані обставини при вирішенні спору в якості доведення правомірності дій відповідача до уваги не приймає, оскільки визначальним при вирішенні даного спору є встановлення факту перебування позивача в третіх безпечних країнах та реальність загрози життю та здоров'ю позивача, а не мету виїзду з небезпечної країни інших осіб, відмінних від позивача.

В той же час, як вірно встановлено судом першої інстанції, доказів переслідування саме особи позивача матеріали справи не містять, так само як і не місять доказів звернення позивача в безпечних країнах за захистом.

З огляду на це, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

Згідно статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянки Афганістану ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянки Афганістану ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя О. О. Беспалов
Суддя І. О. Грибан
Суддя О. А. Губська

(Повний текст ухвали виготовлено 23.02.2017 р.)

Головуючий суддя Беспалов О.О.

Судді: Грибан І.О.

Губська О.А.