Справа № 807/200/16
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 лютого 2017 рокум. Ужгород№ 807/200/16

Закарпатський окружний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Луцович М.М.

секретаря судового засідання Симканич Ю.В.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача 1 ОСОБА_2

представників відповідачів 2 ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до Закарпатського обласного центру зайнятості - робочий орган виконавчої дирекції - Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Міжгірського районного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції - Фонду загальнообовязкового державного страхування на випадок безробіття про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Закарпатського обласного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції - Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Міжгірського районного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції - Фонду загальнообовязкового державного страхування на випадок безробіття, яким просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ №34-К від 29.01.2016 року начальника Закарпатського обласного центру зайнятості;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Міжгірського районного центру зайнятості;

- стягнути з відповідача-1 на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 29.01.2016 року;

В подальшому в судовому засіданні 22.02.2017 року позивач уточнив позовну вимогу, щодо органу, з якого просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, та просив стягнути такий з відповідача 2 Міжгірського районного центру зайнятості, оскільки саме там він отримував заробітну плату.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 29 січня 2016 року позивача було звільнено з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Міжгірського районного центру зайнятості згідно п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу Закарпатського обласного центру зайнятості від 29.01.2016 року № 34-К. Позивач вважає, що вказаний наказ виданий з порушенням вимог чинного законодавства України, у зв'язку з чим є протиправним, а звільнення є незаконним.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позовній заяві. Просив уточнений позов задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів наведених в письмових запереченнях проти позову (а.с.67-68). Просив у задоволенні позову відмовити.

Представники відповідача 2 в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів наведених в письмових запереченнях проти позову (а.с.44-46). Просили у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доводи сторін та їх представників, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач з 01.11.2011 року працював на посаді спеціаліста 1-ї категорії, а з 01.02.2004 року по 02.05.2015 року на посаді головного спеціаліста відділу сприяння працевлаштуванню у Міжгірському районному центрі зайнятості. З 02.05.2015 року наказом відповідача від 30.04.2015 року №81-К позивача переведено на посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Міжгірського районного центру зайнятості, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.11-13).

Відповідно до пп. 2.3 п.2 Наказу Державної служби зайнятості № 206 «Про затвердження граничної чисельності працівників державної служби зайнятості» від 22.10.2015 року директорам обласних та Київського міського центрів зайнятості до 28.10.2015 року необхідно було затвердити відповідні зміни до структури та штатних розписів базових центрів зайнятості (а.с.131).

Згідно штатного розпису затвердженого 18 листопада 2015 року та наказу Закарпатського обласного центру зайнятості від 22 жовтня 2015 року № 102 «Про затвердження граничної чисельності працівників Закарпатської обласної служби зайнятості», штатного розпису Міжгірського районного центру зайнятості в Міжгірському районному центрі зайнятості відбувається скорочення чисельності штату, зокрема загальна чисельність штатних одиниць по Міжгірському РЦЗ скорочуються з 25 до 20 одиниць.

18.11.2015 року директором Закарпатського обласного центру зайнятості затверджено нові зміни до штатного розпису Міжгірському РЦЗ, відповідно до якого із штатного розпису у відділі організації працевлаштування населення скорочено дві посади провідних спеціалістів з питань зайнятості.

В ході розгляду справи, встановлено, що 27.11.2015 року позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників Міжгірському районного центру зайнятості .

Дана обставина сторонами не заперечується.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 20 січня 2016 року директором Закарпатського обласного центру зайнятості профспілковому комітету Міжгірського районного центру зайнятості було внесено подання про надання згоди на розірвання трудового договору з працівниками Міжгірського районного центру зайнятості, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.18).

Протоколом засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Міжгірського РЦЗ від 22 січня 2016 року було розглянуто подання директора Закарпатського ОЦЗ щодо дачі попередньої згоди на звільнення працівників Міжгірського РЦЗ серед, яких і ОСОБА_1, який серед іншого є членом профкому (а.с.53).

Як вбачається з вищевказаного протоколу, за результатами розгляду профспілковий комітет Міжгірського РЦЗ надав згоду на звільнення всіх працівників Міжгірського РЦЗ, при цьому не виділивши жодного працівника котрий користувався б правом першочергового залишення на роботі. Крім того питання про надання згоди на звільнення позивача профкомом розглядалося за його участі.

25 січня 2016 року директором Міжгірського районного центру зайнятості на імя директора Закарпатського обласного центру зайнятості було внесено подання за №58-01 «Про звільнення працівників у звязку з скороченням чисельності» (а.с.51).

Як вбачається з вищевказаного подання кандидатами на звільнення у відділі організації працевлаштування населення було 4 працівники: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7.

При вирішені питання щодо працівників, які підлягають звільнення відповідач 2 керувався ч. 1 статті 42 Кодексу законів про працю України в якій зазначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Так за результати аналізу роботи вказаних працівників за останні 4 роки відповідач 2 враховував їх кваліфікацію та продуктивність праці при цьому ОСОБА_8 серед інших працівників, які підлягали скороченню мав приблизно однаковий стаж роботи в службі зайнятості порівняно з іншими працівниками, крім іншого відповідачем було враховано й те, що позивач найбільше порушував трудову та виконавську дисципліну (8 разів) за що йому зменшувався розмір премії, мав найменший розмір надбавок за високі досягнення у праці та особливий характери роботи, що свідчить про найменшу продуктивність парці та навантаження, не мав за останній період заохочень за сумлінну працю, не виконував додаткових завдань порівняно з іншими працівниками відділу. Поряд з іншими порушеннями також мала місце відмова ОСОБА_1Ф, пройти 10.07.2015 внутрішнє навчання з персоналом в Міжгірському РЦЗ (а.с.54).

У звязку з вищенаведеним та за результатами проведеного аналізу директором Міжгірського РЦЗ відповідно до абзацу 2 пункту 4 Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 20 січня 2015 року № 41 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики України від 03 липня 2015 року № 697) було внесено подання про звільнення за п.1. ст. 40 КЗпП України окремих працівників центру зайнятості, в т.ч. й позивача (а.с.51-52).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25 січня 2016 року директором Міжгірського районного центру зайнятості за № 61-01 було внесено подання Закарпатському територіальному профспілковому обєднанню працівників соціальної сфери про дачу попередньої згоди на звільнення позивача (47-49).

Протоколом засідання президії ради ЗТПОПСС №1 від 29 січня 2016 року було розглянуто подання директора Міжгірського районного центру зайнятості на звільнення голови первинної профспілкової організації Міжгірського районного центру зайнятості ОСОБА_1 (а.с.21), на якому погоджено звільнення позивача, голови первинної профспілкової організації Міжгірського районного центру зайнятості відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно наказу № 34-к від 29.01.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Міжгірського районного центру зайнятості 29 січня 2016 року у зв'язку зі скорочення штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Підставою для звільнення слугував протокол засідання первинної профспілкової організації Міжгірського РЦЗ №1 від 22.01.2016 року (а.с.53)та протокол засідання президії ради Закарпатської територіальної профспілкового обєднання працівників соціальної сфери від 29.01.2016 р. №1 (а.с.21).

Згідно акту Міжгірського районного центру зайнятості від 26.01.2016 року «про відмову від пропозиції роботи» позивач відмовився письмово надати відповідь на пропозицію дати згоду обійняти вакантну посаду підсобного робітника (на 0,5 ставки) (а.с.50).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Загальні підстави звільнення працівників визначені Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначається, що "Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Аналіз норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України дає підстави для висновку, що підставою для розірвання трудового договору за ініціативи власника або уповноваженого ним органу є зміни в організації виробництва і праці, які у свою чергу можуть мати місце у випадках ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Надаючи оцінку фактичній підставі для прийняття Наказу № 34-к від 29 січня 2016 року, яким звільнено позивача, суд зазначає, що такою став наказ Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 22.10.2015 № 206, згідно якого граничну чисельність працівників державної служби зайнятості Закарпатській області зменшено на 123 одиниці.

Як вбачається із письмових доказів у відповідача 2 дійсно відбулись зміни в штатній чисельності - з 25 працівників до 20 працівників.

Відповідачем при визначенні посад, які підлягають виведенню враховано Положення про склад структурних підрозділів Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських центрів зайнятості, районних, міських, районних у містах та міськрайонних центрів зайнятості державної служби зайнятості, затвердженого наказом Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 29.09.2015 № 198, згідно якого начальник самостійного відділу може мати при чисельності відділу 4 або більше працівників одного заступника.

Суд вважає необґрунтованим пояснення позивача щодо тиску на членів профспілкової організації з боку керівництва служби зайнятості оскільки такі твердження не підтверджені жодними допустимими та належними доказами.

Відповідно до ст.. 252. КЗпП України працiвникам пiдприємств, установ, органiзацiй, обраним до складу виборних профспiлкових органiв, гарантуються можливостi для здiйснення їх повноважень.

Змiна умов трудового договору, оплати працi, притягнення до дисциплiнарної вiдповiдальностi працiвникiв, якi є членами виборних профспiлкових органiв, допускається лише за попередньою згодою виборного профспiлкового органу, членами якого вони є.

Звiльнення членiв виборного профспiлкового органу пiдприємства, установи, органiзацiї (у тому числi структурних пiдроздiлiв), його керiвникiв, профспiлкового представника (там, де не обирається виборний орган професiйної спiлки), крiм випадкiв додержання загального порядку, допускається за наявностi попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цiєї професiйної спiлки (обєднання професiйних спiлок).

Звiльнення з iнiцiативи власника або уповноваженого ним органу працiвникiв, якi обиралися до складу профспiлкових органiв пiдприємства, установи, органiзацiї, не допускається протягом року пiсля закiнчення строку, на який обирався цей склад (крiм випадкiв повної лiквiдацiї пiдприємства, установи, органiзацiї, виявленої невiдповiдностi працiвника займанiй посадi або виконуванiй роботi у звязку iз станом здоровя, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працiвником дiй, за якi законом передбачена можливiсть звiльнення з роботи чи служби). Така гарантiя не надається працiвникам у разi дострокового припинення повноважень у цих органах у звязку з неналежним виконанням своїх обовязкiв або за власним бажанням, за винятком випадкiв, якщо це повязано iз станом здоровя.

Працiвникам, звiльненим у звязку з обранням їх до складу виборних профспiлкових органiв, пiсля закiнчення строку їх повноважень надається попередня робота (посада) або за згодою працiвника iнша рiвноцiнна робота (посада).

Членам виборних профспiлкових органiв, не звiльненим вiд своїх виробничих чи службових обовязкiв, надається на умовах, передбачених колективним договором, вiльний вiд роботи час iз збереженням середньої заробiтної плати для участi в консультацiях i переговорах, виконання iнших громадських обовязкiв в iнтересах трудового колективу, а також на час участi в роботi виборних профспiлкових органiв, але не менш як 2 години на тиждень.

На час профспiлкового навчання працiвникам, обраним до складу виборних профспiлкових органiв пiдприємства, установи, органiзацiї, надається додаткова вiдпустка тривалiстю до 6 календарних днiв iз збереженням середньої заробiтної плати за рахунок власника або уповноваженого ним органу.

За працiвниками, обраними до складу виборних органiв профспiлкової органiзацiї, що дiє на пiдприємствi, в установi, органiзацiї, зберiгаються соцiальнi пiльги та заохочення, встановленi для iнших працiвникiв за мiсцем роботи вiдповiдно до законодавства. На пiдприємствi за рахунок його коштiв цим працiвникам можуть бути наданi додатковi пiльги, якщо це передбачено колективним договором.

Крім того суд спростовує посилання позивача на недотримання роботодавцем вимог статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 252 КЗпП України в частині недопустимості протягом року звільнення з роботи працівників, що обиралися до виборних профспілкових органів протягом року після закінчення терміну їх обрання оскільки у випадку позивача це відношення до справи не має, оскільки вказані гарантії стосуються тільки тих працівників, що припинили свою роботу в виборних органах профспілок, а позивач таку роботу не припиняв (та перебував дійсним членом виборного органу профспілки на момент звільнення).

Суд зазначає, що відповідачем вживались заходи щодо забезпечення роботою позивача, а саме, як вбачається з акту Міжгірського районного центру зайнятості від 26.01.2016 року «про відмову від пропозиції роботи» позивач відмовився письмово надати відповідь на пропозицію дати згоду обійняти вакантну посаду підсобного робітника (на 0,5 ставки)

Крім того судом встановлено, що профспілковою організацією Міжгірського РЦЗ від 22.01.2016 № 1 та президією Закарпатського територіального об'єднання працівників соціальної сфери від 29.01.2016 № 1 погоджено звільнення позивача з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Міжгірського районного центру зайнятості відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

За вказаних обставин, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що його звільнення проведено з порушенням норм трудового законодавства, що регулюють порядок звільнення за скороченням штатів та встановлюють додаткові гарантії для працівника.

Таким чином, суд дійшов висновку що відповідачами була дотримана процедура вивільнення позивача передбачена трудовим законодавством, доказів протилежного суду не надано, відтак позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем належними та допустимим доказами не підтверджено обґрунтованість своїх доводів щодо незаконності звільнення. У свою чергу відповідачами надано докази правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до Закарпатського обласного центру зайнятості - робочий орган виконавчої дирекції - Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Міжгірського районного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції - Фонду загальнообовязкового державного страхування на випадок безробіття про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

СуддяОСОБА_9