Справа № 2а-0870/8159/11
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року (об 11 год. 20 хв.)Справа № 2а-0870/8159/11 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

за участю представника позивача Фуклєвої А.В.,

представника відповідача Доргової Г.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС

про скасування податкового повідомлення - рішення

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (далі - ПАТ «ЗАлК», позивач) звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС (далі - СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі МГУ ДФС, відповідач), в якій просить скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.05.2011 №.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладені у позовній заяві та нормативному обґрунтуванні від 15.02.2017 №21юр/2011 (вх. №4467). Зокрема, вказує, що формування податкового кредиту здійснюється за рахунок сплати сум податку на додану вартість у вартості продукції, яка закуповувалась ПАТ «ЗАлК» з метою використання в господарській діяльності. Використання товарів, за рахунок вартості яких сформовано ПДВ, з метою виробництва алюмінієвої продукції не заперечується відповідачем. При цьому, на думку представника позивача, Закон України «Про податок на додану вартість» не пов'язує право покупця на формування податкового кредиту із вартість реалізації продукції. Окрім того, закупівля продукції здійснювалась за цінами, які не є нижчими за звичайні, що не заперечується відповідачем, тобто позивачем не порушено правила визначення бази формування податкового кредиту. Посилається також на п. 7.2.6 Закону України «Про податок на додану вартість» та зазначає, що ані під час проведення перевірки, ані під час слухання справи в суді, не було встановлено жодного факту включення позивачем сум ПДВ до податкового кредиту по операціях, не підтверджених податковими накладними, оформленими з порушеннями вимог податкового законодавства. Факт здійснення господарських операцій, за якими сформовано податковий кредит підтверджено належною первинною документацією, в тому числі податковими накладними, отриманими Пат «ЗАлК» від постачальників, що не заперечується відповідачем. Вказує, що відсутність чистого прибутку за результатом окремих господарських операцій не свідчить про порушення законодавства в сфері оподаткування та використання придбаних товарів не в межах господарської діяльності позивача. Податковий кодекс України не має норм, згідно із якими збільшення власного капіталу є обов'язковою вимогою для віднесення витрат до податкових за податковим обліком. Таким чином, вважає, що висновок податківців стосовно того, що за податковим законодавством витрати, що перевищують доходи (збитки) не можуть бути враховані у податковому обліку, оскільки операція не відповідає основному принцип господарської діяльності, є особистою думкою перевіряючи, не підтвердженою нормами Податкового кодексу. Крім того, вказує, що законодавством України встановлено, що контролюючі органи не мають права вимагати від підприємства встановлення ціни реалізації продукції, за виключенням коли ціну та процес ціноутворення підприємства контролює держава, проте ПАТ «ЗАлК» не відноситься до даної категорії підприємств. Звертає увагу суду, що економічні причини продажу товарів позивачем за вказаними цінами у даному періоді є об'єктивно обґрунтованими. Так, ключовими чинниками, які протягом 2008-2010 років вплинули на собівартість алюмінієвої продукції та ціну її реалізації підприємством були підвищення цін на електроенергію та зниження ринкових цін на алюміній у зв'язку зі Світовою економічною кризою 2008 року. Пояснює, що технологія виробництва алюмінію з глинозему методом електролізу потребує значних витрат електроенергії, частка вартості електроенергії у собівартості продукції ПАТ «ЗАлК» в 2008-2010 роках становила близько 43%, що відповідало загальносвітовому рівню, вартість електроенергії для позивача підвищилась на 58,09%, що в свою чергу, спричинило підвищення собівартості виробництва 1 тони продукції лише за рахунок ціни на електроенергію на 23,24%. В той же час, підприємство з метою збереження робочих місць та отримання обігових коштів для виплати заробітної плати й підтримки виробництва змушено було реалізовувати продукцію за цінами, які склалися на той час, зокрема, які були встановлені на Лондонській біржі металів. У зв'язку із викладеним, вважає спірне рішення підлягає скасуванню, адміністративний позов просить задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі із підстав, наведених у запереченнях від 25.10.2011 (від №40844). Зокрема, пояснює, що за висновку акту перевірки встановлено порушення положень п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України в результаті чого завищено бюджетне відшкодування ПДВ за січень 2011 року в сумі 627 520,00 грн. Інакше кажучи, завищення податкового кредиту сталося внаслідок реалізації готової продукції за цінами нижче собівартості в результаті чого отримано збиток від реалізації готової (основної) продукції. Посилається на визначення «господарської діяльності», наведене у пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, та вважає, що до складу податкового кредиту звітного періоду можуть бути віднесені суми податків нараховані (сплачені) у зв'язку з виготовленням товарів з метою подальшого використання в межах господарської діяльності, яка повинна бути спрямована на отримання доходу. За таких підстав, з урахуванням приписів цього Кодексу, на думку представника відповідача, можливо зробити висновок про те, що формування податкового кредиту безпосередньо пов'язано із фінансовим результатом, а платник податків здійснюючи діяльність повинен спрямовувати на отримання доходу. Крім того, за результатами проведення такої діяльності, зокрема, при формування податкового кредиту звітного періоду, у підприємства виникло спочатку, в одному податковому періоді, від'ємне значення, а в іншому - бюджетне відшкодування. Враховуючи викладене, зауважує, що спір точиться лише навколо правомірності формування податкового кредиту, адже висновки акту перевірки свідчать про те, що реалізація продукції за цінами нижче собівартості не може здійснюватись за рахунок отримання бюджетного відшкодування. Вказує, що підприємство реалізовувало продукцію за цінами, нижчими за собівартість, крім того, така діяльність мала системний характер на протязі 2011-2013 років. З урахуванням вищенаведеного, вважає, що систематичний продаж продукції за ціною, що формувалась без врахування витрат на придбання товарів, послуг для виробництва алюмінієвої продукції та одержання внаслідок таких операцій збитків на значні суми, що в свою чергу призводить до виникнення формальних підстав для відшкодування з бюджету ПДВ, не може бути визнано економічно виправданим, а тому у задоволенні позову просить відмовити.

На підставі ст. 160 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

Фахівцями СДПІ була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань достовірності нарахування від'ємного значення з податку на додану вартість за січень 2011 року та суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов'язань з ПДВ наступних податкових періодів за січень 2011 року, яка виникла за рахунок від'ємного значення з ПДВ, що декларувалась у грудні 2010 року, за результатами якої складений відповідний акт від 26.04.2011 №94/08-08/00194122.

Згідно Акту перевіркою встановлено порушення позивачем п. 200.1, п. 200.3, п.200.4 ст. 200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, в результаті чого завищено податок на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню за січень 2011 року на загальну суму 627 520,00 грн.

Не погоджуючись із висновками акту перевірки позивачем 29.04.2011 було подано заперечення до нього, проте згідно із відповіді від 11.05.2011 №3634/10/08-08 підприємство повідомили, що СДПІ не має підстав для задоволення заперечень.

На підставі Акту та виявленого порушення відповідачем 16.05.2011 було прийняте податкове повідомлення-рішення форми «В1» № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ за січень 2011 року на суму 627 520,00 грн. та нараховані штрафні санкції на суму 1,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням ПАТ «ЗАлК» оскаржило його у адміністративному порядку.

Зокрема, позивач звернувся із скаргою від 25.05.2011 №011-809 до ДПА у Запорізькій області, проте за наслідками розгляду скарги рішенням від 14.07.2011 № 3118/10/25-020 було залишене без змін оскаржуване податкове повідомлення-рішення, а скаргу - без задоволення.

Крім того, 26.07.2011 підприємство звернулось зі скаргою на податкове повідомлення-рішення форми «В1» від 16.05.2011 № до ДПА України, однак за рішенням про результати розгляду повторної скарги від 21.09.2011 №1302/6/10-2115 ДПС України залишила без змін податкове повідомлення-рішення та рішення ДПА у Запорізькій області від 14.07.2011 №3118/10/25-020,а скаргу - без задоволення.

Вважаючи прийняте відповідачем рішення протиправним позивач звернувся до суду із позовом про його скасування. При цьому, суд зауважує, що спір щодо правомірності дій під час призначення та проведення перевірки, яка стала підставою для винесення оскаржуваного рішення, між сторонами відсутній.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За правилами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з визначенням витрат, що використовується у податковому обліку, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником) (підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Таким чином, однією з визначальних умов формування податкового кредиту та визнання у податковому обліку витрат за операціями з придбання товарів (робіт, послуг) є спрямованість таких операцій на одержання доходу (економічної вигоди). Відповідно, витрати на придбання активів, здійснені без мети їх використання в господарській діяльності, або придбані поза межами економічної діяльності платника не підлягають відображенню у податковому обліку.

За приписами пунктів 1, 2 статті 3 Господарського кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність; господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Отже, мета отримання доходу є кваліфікуючою ознакою господарської діяльності, що передбачає наявність розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності в цілому, а відтак і в кожній господарській операції, з яких складається господарська діяльність платника.

Вказана позиція підтверджується й змістом підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Наведене, однак, не означає обов'язкову прибутковість кожної окремої операції, адже в аналізованих нормах йдеться не про позитивний фінансовий результат та не про прибуток як об'єкт оподаткування, а про доход як один з елементів обчислення бази оподаткування. Господарська операція, спрямована на отримання доходу, не завжди може мати позитивний економічний ефект, що є об'єктивним процесом здійснення господарської діяльності, яка опосередковується комерційним ризиком неодержання очікуваного доходу. Втім віднесення таких операцій до господарських можливе у випадках обґрунтування платником податку економічних причин чи ділової мети (зважаючи на ризики підприємницької діяльності) укладення угод за ціною нижчою за виробничу собівартість.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в його постанові від 09.06.2015 у справі № 21-289а15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Волинська фабрика гофротари» до Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Частиною першою статті 244-2 КАС України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

До того ж, можливість врахування від'ємного значення об'єкта оподаткування у результатах наступних податкових періодів (передбачена, зокрема, статтею 150 Податкового кодексу України) свідчить про те, що податкове законодавство допускає нерентабельність окремих господарських операцій та не тягне обов'язкове виключення витрат за такими операціями (у тому числі й зі сплати ПДВ) з податкового обліку платника.

У той же час, варто наголосити, що, плануючи господарську діяльність, платник повинен прагнути до отримання економічного ефекту за рахунок приросту (збереження) активів, а не від мінімізації податкових платежів. Тому мотивація суб'єкта господарювання при вступі у господарські правовідносини повинна ґрунтуватися на тому, що розмір очікуваного доходу від господарської операції повинен бути істотним у порівнянні з розміром очікуваної податкової вигоди.

Податковий орган, вказуючи в акті перевірки про неправильність здійсненого позивачем розрахунку суми бюджетного відшкодування ПДВ за січень 2011 року, обґрунтовує свої доводи тим, що позивачем щомісячно включались до складу податкового кредиту суми ПДВ по операціях з придбання товарів, послуг, які не використано в оподатковуваних операція у межах господарської діяльності платника, оскільки обсяг продажу однієї тони виготовленої алюмінієвої продукції є меншим ніж обсяги придбаних товарів, послуг, з яких складається собівартість однієї тони реалізованої продукції, тобто діяльність позивача не направлена на отримання доходу.

За висновками податкового органу позивачем було безпідставно сформовано податковий кредит по неприбутковим операціям, які мали місце у періоді, що перевірявся, а саме - здійснено реалізацію продукції власного виробництва за ціною нижче її виробництва. Неприбуткові операції не відповідають меті господарської діяльності, яка полягає в одержанні прибутку, що виключає право платника на віднесення сум ПДВ, які сплачені у вартості товару, що використаний у виготовленні кінцевої продукції, до складу податкового кредиту.

Так, в ході судового розгляду справи встановлено, що згідно із наданими відповідачем декларацій з податку на прибуток за 2008-2010 роки вбачається систематична збиткова діяльність позивача, що саме представником позивача не заперечене, а саме:

2008 рік - валовий дохід від діяльності підприємства склав 2 394 590 215,00 грн. (скоригований валовий дохід 2 393 892 933,00 грн.) валові витрати склали 2 471 497 512,00 грн. (скориговані валові витрати 2 472 720 148,00 грн.), показник прибутку, що підлягає оподаткуванню становив «- 136 381 374,00 грн.»;

2009 рік - валовий дохід від діяльності підприємства склав 1 414 859 322,00 грн. (скоригований валовий дохід 1 416 785 220,00 грн.) валові витрати склали 1 797 395 948,00 грн. (скориговані валові витрати 1 795 476 879,00 грн.), від'ємне значення оподаткування попереднього податкового року 155 912 523,00 грн., показник прибутку, що підлягає оподаткуванню становив «- 437 968 004,00 грн.»;

2010 рік - валовий дохід від діяльності підприємства склав 832 196 945,00 грн. (скоригований валовий дохід 832 903 788,00 грн.) валові витрати склали 1 154 233 700,00 грн. (скориговані валові витрати 1 149 807 612,00 грн.), показник прибутку, що підлягає оподаткуванню становив «- 366 024 810,00 грн.»

В судовому засіданні представником позивача вказані обставини не заперечувались.

Разом з тим, систематичний продаж продукції за ціною, що формувалась без врахування витрат на придбання товарів, послуг для виробництва алюмінієвої продукції, та одержання внаслідок таких операцій збитків на значні суми (що, в свою чергу, призводить до виникнення формальних підстав для відшкодування з бюджету ПДВ) не може бути визнано економічно виправданим. Розумні економічні причини можуть бути наявними лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності, а не виключно чи переважно за рахунок відшкодування з бюджету ПДВ. Намір одержати доход лише в зазначений спосіб, без здійснення реальної господарської діяльності, не можна розглядати як самостійну ділову мету.

Позивачем не надано доказів наявності розумних економічних або інших причин (ділової мети) продажу готової продукції без компенсації понесених витрат на придбання товарів, послуг для її виробництва, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

В основ доводів позивача покладено виключно посилання на світову економічну кризу, що спричинила падіння цін на світовому ринку алюмінію, та на підвищення тарифів на електроенергію. Втім зазначені фактори мають загальний характер та не зумовлюють наявність специфічних обставин саме для позивача у справі.

Матеріали даної справи не містять доказів проведення платником будь-яких економічних досліджень з метою установлення ціни на металопродукцію у перевіреному періоді; позивачем не представлено фактичних даних на підтвердження відповідності застосованої ціни на спірну металопродукцію об'єктивним ринковим чинникам (зокрема, ціні, що застосовувалася іншими суб'єктами господарювання у відповідний період на аналогічний товар); не подано розрахунків оптимальності визначення ціни на спірний товар, планування прибутку.

На підставі системного аналізу норм законодавства та матеріалів справи, суд вважає, що висновок, зроблений відповідачем в Акті, є обґрунтованим та доведеним, у зв'язку з чим податкове повідомлення-рішення від 16.05.2011 №, прийняте СДПІ по роботі з ВПП у м. Запоріжжі відповідно до вимог чинного законодавства, в межах повноважень наданих законом, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

Згідно з частиною першою статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено частинами першою, другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, відповідно до ст.86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що відповідачем доведена правомірність прийнятого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України -з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Батрак