Справа № 285/648/17
Суддя: Помогаєв А. В.
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Справа № 285/648/17

провадження № 2-а/0285/421/17

27.02.2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та стягнення щорічної грошової допомоги як учаснику бойових дій,

ВСТАНОВИВ:

09.02.2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позову посилався на те, що він має статус учасника бойових дій та інваліда 2 групи, що дає право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно п. 5 ст. 12 зазначеного Закону передбачена виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій в розмірі семи мінімальних пенсій за віком. Всупереч Закону, відповідачем виплачено таку допомогу в меншому розмір - 2310 грн. У відповідь на звернення позивача щодо розміру виплати, відповідач повідомив, що виплату здійснено в розмірі, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань». Позивач вважає, що така Постанова суперечить Конституції та Законам України. Просив визнати бездіяльність відповідача протиправною, зобов'язати здійснити перерахунок та стягнути недоотриману грошову допомогу.

Ухвалою суду від 09.02.2017 року відкрито скорочене провадження у справі, в якій роз'яснено відповідачу, що у разі невизнання адміністративного позову, він упродовж десяти календарних днів з дня отримання даної ухвали, може подати заперечення проти позову з доказами на їх обґрунтування та повідомлено, що справа у порядку скороченого провадження буде розглянута не пізніше п'яти днів з дня подання відповідачем заперечення проти позову.

24.02.2017 року відповідачем було подано заперечення на адміністративний позов, в якому просили відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Посилались на те, що в 2016 р. позивач отримав разову грошову допомогу до 5 травня в сумі 920,00 грн., як учасник бойових дій. Зазначений розмір визначено Постановою Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань». Право на встановлення розміру виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, надано Кабінету Міністрів України з 01.01.2015 року Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року №79-VIII, яким внесено зміни до Прикінцевих положень Бюджетного кодексу України.

Враховуюче вищевикладене, суд приходить до висновку, що повідомлених позивачем та відповідачем обставин і долучених до матеріалів справи документів достатньо для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення без проведення судового засідання та виклику сторін, а тому вважає за можливе розглянути справу по суті в порядку скороченого провадження, у встановлений п. 4 ч. 5 ст.183-2 КАС України строк.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини, дослідивши наявні докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується ксерокопією посвідчення серії НОМЕР_1 від 13.05.2016 р.

З довідки № 129/23 виданої 20.02.2017 року відповідачем, слідує, що позивачу в 2016 році було виплачено щорічну разову грошову допомогу до Дня Перемоги, як ветерану війни, у розмірі 2310 грн. за 2016 рік відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 року.

Позивач звертався до Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської облдержадміністрації із заявою про усунення порушення його прав, на яку отримав відповідь від 22.12.22016 року, з якої вбачається відмова у задоволенні вимог позивача. Таким чином, про порушення своїх прав позивач дізнався у грудні 2016 року. Позовна заява надійшла до суду 09.02.2017 року - в межах строку, встановленого ст. 99 КАС України.

Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ, щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. (Статтю 12 доповнено частиною згідно із Законом № 367-XIV від 25.12.98; в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007 - зміну визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22.05.2008).

Згідно п.26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст.12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до ч.2 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України, як соціальної держави, є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Станом на день виплати позивачу разової грошової допомоги до 5 травня у квітні 2016 року розмір зазначеної допомоги визначався Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Суд зазначає, що закон, це документ, нормативний акт, який має вищу юридичну силу, приймається законодавчим органом держави (Верховною Радою України) в особливому порядку.

Конституцією України (Основним Законом України) не встановлено пріоритету застосування того чи іншого закону.

Таким чином, при вирішенні цього питання слід виходити з принципу дії закону в часі, відповідно до якого втрата юридичної сили акта (чи певної його норми) пов'язується, зокрема, з прийняттям нового акта, що встановлює інші правила, ніж ті, що були встановлені попереднім актом.

Отже, з 01.01.2015 року Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" припинені дії норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в частині, яка, зокрема, стосується розміру разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій.

На час розгляду та вирішення справи зазначені норми Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» в встановленому порядку такими, що не відповідають Конституції України не визнані.

Вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів і актів Кабінету Міністрів України відповідно до ст. 150 Конституції України належить до компетенції Конституційного суду України.

За таких обставин, у даній справі суд не може давати правову оцінку відповідності статті 22 Конституції України положень Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року №79-VIII, яким внесено зміни до Прикінцевих положень Бюджетного кодексу України, а також нормативно-правовим актам, діям та бездіяльності Кабінету Міністрів України у контексті правомірності виплати спірної допомоги в розмірі, що є меншим, ніж раніше встановлений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Враховуючи принцип конкуренції різних за змістом правових норм, що регулюють одні правовідносини, суд дійшов висновку, що вищезазначені зміни до Бюджетного кодексу України, які набрали чинності пізніше, мають перевагу перед нормами Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення Кабінетом Міністрів України розміру щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій.

В силу вимог п.2 ч.1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій 920 грн.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо розміру соціальної виплати узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України» (заява №43331/12), яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік була правомірно нарахована та виплачена позивачу у розмірі відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач під час виплати допомоги позивачу діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому понесені судові витрати компенсуються за рахунок Державного бюджету України відповідно до положень ч.5 ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 11, 41, 71, 86, 94, 158-163, 183-2 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Новоград-Волинський міськрайонний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.В. Помогаєв