Справа № 815/3784/16
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

24 лютого 2017 року м. Київ К/800/35863/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Пасічник С.С., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання прийняти рішення,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ від 25.07.2016 року №140 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»; зобов'язати прийняти рішення про прийняття заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначав, що у липні 2016 року повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, проте відповідач відмовив йому в прийнятті зазначеної заяви, про що видав наказ від 25 липня 2016 року за №140, який, на думку позивача, є незаконним.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 26 грудня 2016 року касаційна скарга, з врахуванням приписів статтей 213, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, залишалася без руху в зв'язку з недоданням засвідченої відповідно до вимог закону копії рішення суду першої інстанції із наданням тридцятиденного з моменту отримання копії даної ухвали строку для усунення зазначеного недоліку.

У встановлений судом строк позивач виконав вимоги ухвали суду.

Разом з тим, дослідивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, у відкритті провадження за касаційною скаргою необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (стаття 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

За змістом частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до міграційного органу із заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в задоволенні яких йому було відмовлено.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2015 року у справі №815/6134/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2016року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №433-15 від 30.07.2015р., зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суди зазначали, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження; також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до регіону постійного проживання, в м. Єрихон відсутні будь-які збройні конфлікти, території Західного Берегу де-факто знаходяться під контролем Ізраїлю; додаткові факти, які можуть свідчити про можливі переслідування особи з боку ізраїльських військових в матеріалах особової справи відсутні; факти, повідомлені заявником стосовно можливих переслідувань в країні громадянського походження, не можуть бути визнані підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; надані позивачем відомості можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні; заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звернувшись 25 липня 2016 року до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з черговою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 не навів будь-яких нових фактів або обставин, які б дозволяли повторно розглянути його заяву в контексті визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; не надав доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, з огляду на наведені обставини та вимоги закону, висновок суду першої інстанції в даній справі, з яким погодився й апеляційний суд, про правомірність наказу ГУ ДМСУ в Одеській області від 25.07.2016р. №140 про відмову в прийнятті заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правильним, оскільки, як було встановлено судами, спірний наказ видано з урахуванням та дослідженням всіх обставин, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, зокрема, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (а у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Виходячи із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки не містить належних доводів в підтвердження незаконності прийнятих судами попередніх інстанцій рішень, а тому, з врахуванням наведених приписів пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, не викликає необхідності перевірки судом касаційної інстанції матеріалів справи, що в свою чергу, є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання прийняти рішення.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Вищого адміністративного суду України С.С. Пасічник