Справа № 489/206/17
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 р.м.ОдесаСправа № 489/206/17

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Губницький Д.Г.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусик А.Г.,

суддів - Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: представників апелянта - Герасимюк Олександра Сергійовича, Долганюк Юлії Юріївни, відповідача - ОСОБА_8 та третьої особи без самостійних вимог на предмет спору у власних інтересах та у інтересах третьої особи без самостійних вимог на предмет спору малолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області на постанову Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом Жовтневого районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області до громадянки республіки Азербайджан ОСОБА_8, треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області та ОСОБА_9 у власних інтересах та в інтересах третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - малолітньої ОСОБА_3 про примусове видворення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2017 року Жовтневий районний відділ Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області звернувся до суду з позовом до громадянки республіки Азербайджан ОСОБА_8, треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області та ОСОБА_9 у власних інтересах та в інтересах третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - малолітньої ОСОБА_3 про примусове видворення громадянки республіки Азербайджан ОСОБА_8.

Постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03 лютого 2017 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідачка є громадянкою республіки Азербайджан, документована паспортом строком дії по 08 червня 2017 року.

Позивачем на підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон) прийнято 12 квітня 2016 року рішення за №03 про примусове повернення відповідачки з території України, яким було надано термін виконання до 12 травня 2016 року, зроблені відповідні відмітки та проставлені штампи в паспорті відповідачки.

15 листопада 2016 року відповідачка була виявлена працівниками позивача і в ході перевірки встановлено, що після прийняття позивачем рішення від 12 квітня 2016 року про її примусове повернення за межі України вона це рішення без поважних причин не виконала.

З огляду на наведені обставини позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи справу та відмовляючи в позові, суд першої інстанції керувався рішеннями Європейського суду з прав людини та виходив з того, що видворення за межі України з сім'ї громадян України єдиного її члена, який не є громадянином України, несе тягар материнських обов'язків по відношенню малолітньої доньки, сумлінно ставиться до виконання таких обов'язків, не відповідає досягненню мети захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги спеціального законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Так, судом першої інстанції було встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідачкою не було виконано рішення ДМС від 12 квітня 2016 року рішення за № 03 про примусове повернення відповідача з території України, що стало правовою підставою для ініціювання позивачем процедури видворення громадянки республіки Азербайджан ОСОБА_8 з території України та звернення з даним позовом.

Водночас, колегія суддів зазначає, що задоволення позовних вимог ДМС та винесення адміністративним судом постанови про примусове видворення громадянки республіки Азербайджан ОСОБА_8 за межі України є безпідставним з огляду на таке.

Положеннями ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ч.2 ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно змісту рішень Європейська комісія з прав людини в справі «Боррехаб проти Нідерландів», рішення Європейського суду з прав людини в справі «Каплан та інші проти Норвегії», вбачається, що роз'єднання сім'ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 8 Конвенції.

Разом з тим, звертаючись з даним позовом ДМС не було зазначено, яким чином видворення відповідачки сприяє захисту національної, громадської безпеки, буде запобігати правопорушенням чи злочинам та сприяти захисту здоров'я, моралі, прав і свобод інших осіб. Навпаки, колегія суддів вважає, що видворення відповідачки, як матері малолітньої (10 років) дитини, може завдати останній значної шкоди, в тому числі, психологічного характеру, та вплинути на виховання малолітньої доньки, тим більше з урахуванням тієї обставини, що згідно до ч.1 ст.30 Закону іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в'їзд в Україну строком на п'ять років.

Також, слід зазначити, що згідно преамбули Закону України "Про охорону дитинства" цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Положеннями ст.11 вказаного закону передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.14).

Крім того, колегія суддів зазначає, що видворення позивача буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому в п.8 ч.3 ст.2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Таким чином, приймаючи до уваги все вищезазначене сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ДМС про примусове видворення громадянки республіки Азербайджан ОСОБА_8 є такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи позивача викладені у апеляційній скарзі за змістом ідентичні наданим до адміністративного позову запереченням, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області - залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності згідно законодавства та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 лютого 2017 року.

Головуючий: А.Г. Федусик
Суддя: Суддя: Л.Є. Зуєва О.А. Шевчук