Справа № 815/4775/16
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

22 лютого 2017 року м. Київ К/800/35832/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Пасічник С.С., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, що рішенням Державної міграційної служби України від 17 червня 2016 року №319-16 йому відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» в зв'язку з встановленням відсутності стосовно нього передбачених пунктами 1, 13 частини першої цього Закону умов. Вважаючи незаконним рішення Державної міграційної служби України від 17 червня 2016 року №319-16, просив його скасувати та зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 26 грудня 2016 року касаційна скарга, з врахуванням приписів статтей 213, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, залишалася без руху в зв'язку з встановленням її недоліків із наданням строку для їх усунення.

У встановлений судом строк позивач виконав вимоги ухвали суду.

Разом з тим, дослідивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, у відкритті провадження за касаційною скаргою необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (стаття 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

За змістом частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керуючись положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «Конвенції про статус біженців» 1951 року, «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року, «Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців», Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04, виходив з того, що у відповідача відсутні умови для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зважаючи на те, що останнім не надано обґрунтованих доказів того, що у разі повернення до країни походження він може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; побоювання ж бути призваним на службу до збройних сил не є умовою, яка може бути розглянута в контексті надання заявникові статусу біженця чи додаткового захисту в Україні, згідно визначень, наведених у пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; спірне рішення від 17 червня 2016 року №319-16 прийняте відповідачем з урахуванням та дослідженням всіх обставин, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, зокрема, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (а у разі оскарження судового рішення по суті - пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).

Виходячи із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки не містить належних доводів в підтвердження незаконності прийнятих судами попередніх інстанцій рішень, а тому, з врахуванням наведених приписів пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, не викликає необхідності перевірки судом касаційної інстанції матеріалів справи, що в свою чергу, є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Вищого адміністративного суду України С.С. Пасічник