Справа № 802/303/17-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 лютого 2017 р. Справа № 802/303/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян М.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області

про: визнання протиправними дій та зобов'язання нарахувати і виплатити вихідну неоподатковану допомогу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1В.) до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області (далі - ТУ ДСА у Вінницькій області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області про визнання протиправними дій та зобов'язання нарахувати і виплатити вихідну неоподатковану допомогу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 26 березня 1993 року його було обрано суддею Хмільницького міського суду Вінницької області. 29 березня 1993 року останній приступив до виконання своїх обов'язків відповідно до наказу управління юстиції Вінницької облдержадміністрації № 26 від 26 березня 1993 року. В подальшому працював на посадах судді та заступника голови суду і має стаж роботи 23 роки 5 місяців та 17 днів. Наказом виконуючого обов'язки голови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області № 85 від 15 вересня 2016 року на підставі постанови Верховної ради України № 1515-VIII від 08 вересня 2016 року ОСОБА_1 було відраховано зі штату суддів Хмільницького міськрайонного суду в зв'язку із звільненням із посади судді та поданням заяви про відставку. Проте вихідна допомога судді, який вийшов у відставку, йому виплачена не була. 21 листопада 2016 року позивач звернувся до Головного управління ТУ ДСА у Вінницькій області з заявою про виплату вихідної допомоги у зв'язку з відставкою без сплати податку. Однак, листом № 04-36/3301 від 26 грудня 2016 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області повідомило, що виплату вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку не передбачено Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній на момент звільнення). Крім того, ТУ ДСА у Вінницькій області не може застосовувати положення Закону України № 1402-VIII від 02 червня 2016 року "Про судоустрій і статус суддів", що набрав законної сили 30 вересня 2016 року. Також, зазначено, що будь-які виплати здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду як керівника бюджетної установи, проте, до ТУ ДСА у Вінницькій області не надходив наказ голови Хмільницького міськрайонного суду щодо виплати вихідної допомоги ОСОБА_1.

Вважаючи, що право на відставку він здобув задовго до подання заяви про відставку, тому за наслідками реалізації цього права може претендувати на вихідну допомогу у тому розмірі, який був передбачений на час існування таких обставин. З огляду на це вважає позивач вважає відмову відповідача у виплаті вихідної допомоги протиправною, як наслідок, з метою відновлення свого порушеного права, просить суд зобов'язати ТУ ДСА України у Вінницькій області нарахувати і виплатити йому вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з відставкою у розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Позивач у судове засідання не з'явився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник ТУ ДСА у Вінницькій області у судове засідання не з'явився, однак просив здійснювати розгляд справи без його участі. Разом з тим, просив врахувати подані письмові заперечення. Окрім того, останнім зазначено, що Законом України № 1166 від 27 березня 2014 року "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який набрав законної сили з 01 квітня 2014 року виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відтак, виплата вихідної допомоги ОСОБА_1 у зв'язку з виходом судді у відставку не передбачена Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній на момент звільнення).

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні обов'язковою не визнавалась, суд, у відповідності до ч. 6 ст. 128 КАС України, визнав можливим проводити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

26 березня 1993 року ОСОБА_1 було обрано суддею Хмільницького міського суду Вінницької області.

29 березня 1993 року ОСОБА_1 приступив до виконання своїх обов'язків відповідно до наказу управління юстиції Вінницької облдержадміністрації № 26 від 26 березня 1993 року.

Наказом виконуючого обов'язки голови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області № 85 від 15 вересня 2016 року на підставі постанови Верховної ради України № 1515-VIII від 08 вересня 2016 року ОСОБА_1 було відраховано зі штату суддів Хмільницького міськрайонного суду в зв'язку із звільненням із посади судді та поданням заяви про відставку. Проте вихідна допомога судді, який вийшов у відставку, йому виплачена не була.

21 листопада 2016 року позивач звернувся до Головного управління ТУ ДСА у Вінницькій області з заявою про виплату вихідної допомоги у зв'язку з відставкою без сплати податку.

Листом № 04-36/3301 від 26 грудня 2016 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області повідомило, що виплату вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку не передбачено Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній на момент звільнення). Крім того, ТУ ДСА у Вінницькій області не може застосовувати положення Закону України № 1402-VIII від 02 червня 2016 року "Про судоустрій і статус суддів", що набрав законної сили 30 вересня 2016 року. Також, зазначено, що будь-які виплати здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду як керівника бюджетної установи, проте, до ТУ ДСА у Вінницькій області не надходив наказ голови Хмільницького міськрайонного суду щодо виплати вихідної допомоги ОСОБА_1.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує наступне.

Відповідно до п .9 ч. 5 ст. 126 Конституції України підставою звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

За приписами ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній на час подання позивачем заяви про звільнення) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Позивач подав заяву про відставку. Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року позивача було звільнено у зв'язку з поданням такої заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції до 01.04.2014 року) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19 листопада 2013 року за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Умови виплати вихідної допомоги встановлювалися у наступних законодавчих актах. Положеннями ч. 1 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ передбачалось, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. При цьому частиною 3 цієї ж статті встановлювалось, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Однак даний Закон втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ, який зберіг за суддею, який пішов у відставку право на отримання вихідної допомоги, однак передбачав інші розміри такої допомоги.

Із аналізу наведених положень випливає, що законодавством дійсно було передбачено право судді на виплату вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку (в редакції Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ), а в подальшому в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (в редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів"), однак необхідною передумовою для набуття даного права є вихід судді у відставку.

Разом із тим, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України" від 27.03.2014 року № 1166-VІІ, який набрав чинності з 01.04.2014 року, було внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виключено з нього статтю 136, якою передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому обґрунтовуючи протиправність відмови відповідача, позивач зазначає, що право на відставку він набув ще задовго до подання заяви про відставку, а саме з 04 грудня 2008 року, а тому й право на отримання вихідної допомоги за ним має бути збережено незалежно від втрати чинності Законом України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ та статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ.

Проте зазначені доводи позивача судом оцінюються критично, з огляду на наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, тобто станом на 19.04.2016 року.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції чинній на момент подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 122 Закону № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Таким чином зважаючи на те, що як на дату подання позивачем заяви про відставку (09 червня 2016 року), так і на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення його з посади судді (08 вересня 2016 року) був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01.04.2014 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року № 1166-VII виключено статтю 136, що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, суд дійшов висновку, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 16.08.2016 року (К/800/22224/16), від 16.06.2016 року (К/800/49255/15), від 04.10.2016 року (К/800/17188/16, К/800/17202/16, К/800/17180/16), від 18.10.2016 (К/800/52210/15, К/800/6281/16).

Водночас надаючи оцінку посиланням позивача на те, що чинні на момент набуття ним права на відставку положення ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ формували у нього, як судді, обґрунтовані припущення (правомірні, законні очікування) отримати при почесному видаленні з посади у відставку вихідної допомоги, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, обґрунтовуючи дані висновки позивач посилається на те, що із набуттям ним права на відставку він здобув і право на отримання вихідної допомоги передбаченої ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ, у звязку із чим у нього були очікування, що в майбутньому, при виході у відставку, він зможе його реалізувати. Оскільки наведений підхід, на його думку, в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини тлумачить поняття "майно" в тому числі і як "правомірні (законні) очікування" щодо певного стану речей у майбутньому, тому очікування ним здійснення певного права - права на виплату вихідної допомоги, що може вважатися "активом", має обґрунтовану законну підставу.

Проте суд вважає, що в межах обставин даної справи та за існуючого правового регулювання відносин повязаних із виходом судді у відставку, такий підхід до тлумачення правових висновків Європейського суду з прав людини здійснюється позивачем помилково.

Так, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів".

Водночас стаття 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах "Ван дер Мюсель проти Бельгії" та "Копеський проти Словаччини"). Особа може заявляти про порушення статті 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права. "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копеський проти Словаччини").

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Сук проти України" (Заява № 10972/05) від 10.03.2011 року, яке набуло статусу остаточного 10.06.2011 року, держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. І лише у випадку якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (п. 23 рішення).

Однак суд встановив, що на момент звільнення ОСОБА_1 з посади судді Закон України "Про статус судів" на який посилається позивач, втратив чинність, а натомість був чинним Закон № 2453-VI який не передбачав права судді, звільненого з посади у зв'язку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги.

Тому відсутні підстави стверджувати про порушення права позивача, гарантованого йому статтею 1 Першого Протоколу Конвенції (право на мирне володіння майном).

Таким чином, необхідно зазначити, що набуття суддею права на відставку і отримання права на виплату вихідної допомоги не є тотожними поняттями, оскільки набуття та реалізацію останнього законодавець повязував безпосередньо із виходом судді у відставку. А оскільки позивач своє право на відставку реалізував після скасування державою на законодавчому рівні виплат вихідної допомоги, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог.

В силу положень статей 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані ними докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Згідно ст. 94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Мультян Марина Бондівна