Справа № 816/2189/16
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/2189/16

Полтавський окружний адміністративний суд колегією у складі: головуючого судді - Ясиновського І.Г., суддів - Канигіної Т.С. , Бойка С.С., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській області, Державної фіскальної служби України про скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

30 листопада 2016 року Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради (надалі по тексту - позивач, УЖКГ ВК Полтавської міської ради) звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області (надалі по тексту - відповідач1, ДПІ у м. Полтаві), Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській області (надалі по тексту - відповідач2, ГУ ДФС у Полтавській області), Державної фіскальної служби України (надалі по тексту - відповідач3, ДФС України) про скасування рішення Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 25 жовтня 2016 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, рішення Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській області від 07 жовтня 2016 року №504/9/16-31-10-05-11 про результати розгляду скарги, рішення Державної фіскальної служби України від 17 листопада 2016 року № 19799/5/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги, рішення Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській від 22 листопада 2016 року № 540/9/16-31-10-05-11 про результати розгляду скарги.

В обґрунтування позовних вимог позивач зауважував на проведення сплати єдиного внеску завчасно, у зв'язку з чим зауважував на безпідставність висновків контролюючого органу щодо порушення ним строків сплати єдиного внеску. У зв'язку з викладеним, вважає рішення про результати розгляду скарг такими, що підлягають скасуванню, та як останні прийнятті відповідачами необґрунтовано.

Позивач у судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, надав клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження, відповідно до якої позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів у попередніх судових засіданнях проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволені. Відповідач1 у своїх запереченнях зауважував на помилкове зарахування спірних сум єдиного внеску самим позивачем, що призвело до появи недоїмка зі сплати єдиного внеску по рахунку 201, що була погашена з порушенням строків, що послугувало підставою для винесення спірного рішення. ГУ ДФС у Полтавській області та ДФС України у наданих письмових запереченнях позовні вимоги не визнано, просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що оскаржувані рішення, прийняті в межах адміністративного оскарження безпосередньо не покладають на особу суб'єктивного обов'язку та не є остаточним волевиявленням суб'єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, тому в межах даного спору не можуть розцінюватись судом як рішення суб'єкта владних повноважень у розумінні статі 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За приписами частини першої статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та відсутність перешкод для розгляду справи по суті, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановила наступне.

13 жовтня 2015 року позивачем подано до контролюючого органу Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів за вересень 2015 року, що зареєстровано відповідачем1 під № , відповідно до якого задекларовано до сплати суму єдиного внеску у розмірі 57949,69 грн /р.8/ /а.с. 16-18/.

29 серпня 2016 року позивачем отримано рішення відповідача1 від 19 серпня 2016 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким донараховано штрафні санкції у розмірі 8161,83 грн та пеню у розмірі 964,32 грн /а.с.12-13/.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач оскаржив його в адміністративному порядку за результатами якого відповідачем2 винесено рішення від 07 жовтня 2016 року №504/9/16-31-10-05-11 про результати розгляду скарги, яким рішення відповідача1 від 19 серпня 2016 року № скасовано в частині застосованої пені у розмірі 433,80 грн, а саме рішення відкликано з дня його прийняття та зобов'язано ДПІ у м. Полтаві сформувати нове рішення /а.с. 14-15, 28-31/.

Не погодившись з рішенням відповідача1 від 19 серпня 2016 року № та рішенням відповідача2 від 07 жовтня 2016 року №504/9/16-31-10-05-11 оскаржив їх повторною скаргою від 19 жовтня 2016 року № 01-06-01/12/4560 до ДФС України, за результатами розгляду якої відповідачем3 винесено рішення від 17 листопада 2016 року № 19799/5/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги, яким вказані рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення /а.с. 32-34, 40-41/.

31 жовтня 2016 року позивачем отримано рішення відповідача1 від 25 жовтня 2016 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким донараховано штрафні санкції у розмірі 8161,83 грн та пеню у розмірі 530,83 грн /а.с.35/.

Не погодившись з рішенням від 25 жовтня 2016 року № , позивач оскаржив його в адміністративному порядку за результатами якого відповідачем2 винесено рішення Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській від 22 листопада 2016 року № 540/9/16-31-10-05-11 про результати розгляду скарги /а.с 36-38, 42-45/.

Не погодившись з рішенням Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 25 жовтня 2016 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, рішенням Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській області від 07 жовтня 2016 року №504/9/16-31-10-05-11 про результати розгляду скарги, рішенням Державної фіскальної служби України від 17 листопада 2016 року № 19799/5/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги, рішенням Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській від 22 листопада 2016 року № 540/9/16-31-10-05-11 про результати розгляду скарги, позивач звернувся до суду.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони згідно ч. 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 25 жовтня 2016 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, колегія суддів виходила з наступного.

Підставою для донарахування позивачеві штрафних санкцій та пені оскаржуваним рішення послугувала наявність недоїмки зі сплати єдиного внеску, що виникла у зв'язку з неповною сплатою самостійно визначеної суми такого внеску за вересень 2015 року.

Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно положень статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці, крім іншого:

- підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами /п.1/;

- підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв'язку з вагітністю та пологами, допомогу або компенсацію відповідно до законодавства, - для осіб, зазначених у пунктах 9 - 14 цієї частини /абз.7/.

Статтею 6 цього Закону передбачено, що платник єдиного внеску зобов'язаний, зокрема своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до положень статті 7 вказаного Закону України єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пункті 11 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами /п.4 ч. 1 /;

- нарахування єдиного внеску за платників, зазначених у пунктах 2, 3, 6, 7, 8, 9 та 11 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється платниками, зазначеними у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, за рахунок сум, на які єдиний внесок нарахований /ч.6/.

Частиною 6 статті 8 визначено, що Єдиний внесок для платників, зазначених в абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону (військових частин та органів, які виплачують грошове забезпечення особам, зазначеним у пункті 9 частини першої статті 4 цього Закону), встановлюється у розмірі 34,7 відсотка суми грошового забезпечення.

Єдиний внесок для платників, зазначених в абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону (крім військових частин та органів, які виплачують грошове забезпечення особам, зазначеним у пункті 9 частини першої статті 4 цього Закону), встановлюється у розмірі 33,2 відсотка визначеної абзацом другим пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця (частини 7, 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування").

Нарахування позивачем здійснювались у відповідності до викладених вище норм, що підтверджується долученими відповідачем до матеріалів справи належним чином завіреною копією Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів за вересень 2015 року, що зареєстровано відповідачем1 під № та задекларовано до сплати суми єдиного внеску у розмірі 57949,69 грн /а.с. 16-18/.

При цьому, на підтвердження факту сплати вказаних сум позивачем долучено до матеріалів справи належним чином завірені копії платіжних доручень, відповідно до яких судом встановлено, що така сплата здійснювалась в межах періоду з 15 по 29 вересня 2015 року (згідно відміток банківської установи) /а.с.19-21/.

Однак, судом зауважено, що при здійсненні такої сплати позивачем в частині платіжних дорученнях визначено належним бюджетним рахунком - 1634 (по символу звітності - 202), а саме: від 18 вересня 2015 року № 404 на суму 17,27 грн, від 28 вересня 2015 року № 416 - 4064,53 грн, № 417 - 24660,56 грн, № 423 - 1125,36 грн, № 424 - 11532,01 грн /а.с. 20-21/.

Відповідно до Листа Департаменту доходів і зборів з фізичних осіб Міністерства доходів і зборів України від 01 жовтня 2013 року № 19749/7/99-99-17-03-01-17, зауважено, що для врахування в роботі кодування за аналогічними параметрами варто зважати, що, крім іншого: 3719 - рахунок для обліку коштів, які відповідно до законодавства підлягають розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування; 202 - рахунок, що відкрито органу Міндоходів для обліку сум коштів, які сплачено платниками ЄСВ категорія або клас професійного ризику виробництва, яких відповідає значенню "З осіб, які отримують грошове забезпечення"

При цьому, відповідно до Довідника відповідності символу звітності класам професійного ризику виробництва та категоріям платників єдиного внеску, затвердженого наказом Державної казначейської служби України від 16 серпня 2013 року №130 визначено, що символу 202 відповідає така категорія платників ЄСВ як військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення. Символу звітності 201 відповідає, крім іншого, така категорія як роботодавці з сум допомоги по тимчасовій непрацездатності або добровільна участь у пенсійному страхуванні.

Таким чином, у зв'язку з помилковою сплатою вказаних вище сум єдиного внеску позивачем як роботодавцем з сум допомоги по тимчасовій непрацездатності на інший аніж 201 рахунок призвела, у подальшому, до виникнення у останнього недоїмки, несвоєчасне погашення якої призвело до нарахування відповідачем штрафних санкцій та пені та, як наслідок, винесення спірного рішення про їх застосування.

Останнє УЖКГ ВК Полтавської міської ради не спростовувалось та підтверджено відповідно до заяви останнього від 02 листопада 2015 року № 01-06-01/06/1406, направленої до ДПІ у м. Полтаві щодо помилкового перерахування коштів по сплаті ЄСВ, відповідно до якої позивач просив зарахувати кошти на належний рахунок № 1634 /а.с. 22/.

За результатами розгляду такого звернення ДПІ у м. Полтаві складено висновок від 12 листопада 2015 року № 7154-20 про наявність підстав для такого перерахування, у зв'язку з чим спірна сума єдиного внеску фактично перерахована 13 листопада 2015 року.

У той же час, відповідно до рішення Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській області від 07 жовтня 2016 року №504/9/16-31-10-05-11 про результати розгляду скарги зауважено, що пеня в даному випадку повинна обраховуватись до дати подання позивачем заяви про помилкове нарахування, отже до 02 листопада 2015 року.

Відповідно до частини 10 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 2 частини 11 тієї ж статті орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Зважаючи, що позивачем розрахунок та сума штрафної санкції та пені не оскаржувалась, судом їх розмір не досліджується.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача у цій частині.

Надаючи оцінку вимогам позивача про скасування рішення Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській області від 07 жовтня 2016 року №504/9/16-31-10-05-11 про результати розгляду скарги, рішення Державної фіскальної служби України від 17 листопада 2016 року № 19799/5/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги, рішення Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській від 22 листопада 2016 року № 540/9/16-31-10-05-11 про результати розгляду скарги, суд виходив з наступного.

Згідно п. 56.1 ст. 56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до п.56.2 ст. 56 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Пунктом 56.3 ст. 56 Податкового кодексу України встановлено, що скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (та у разі потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Згідно п. 56.8 ст. 56 Податкового кодексу України, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Відповідно до п. 8.1 Порядку оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду органами доходів і зборів, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 25.12.2013 № 848, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 січня 2014 р. за № 99/24876 (далі - Порядок № 848), за результатами проведення процедури адміністративного оскарження органом доходів і зборів приймається рішення. Рішення оформляється на бланку органу доходів і зборів, який розглянув скаргу.

Згідно п. 9.1 Порядку № 848, у разі розгляду скарги орган доходів і зборів, перевіривши правомірність та обґрунтованість рішення, що оскаржується, приймає рішення за результатами розгляду скарги.

Відповідно до п. 9.2 Порядку № 848, при розгляді скарги орган доходів і зборів приймає одне з таких рішень:

1) повністю задовольняє скаргу платника податків та скасовує рішення органу доходів і зборів, яке оскаржується;

2) частково задовольняє скаргу платника податків та у окремій частині скасовує рішення органу доходів і зборів, яке оскаржується;

3) залишає скаргу без задоволення, а рішення органу доходів і зборів, яке оскаржується, без змін.

Згідно п. 9.5 Порядку № 848, рішення за результатами розгляду скарги після реєстрації надсилається (надається) платнику податків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржив в адміністративному порядку рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Рішенням відповідача2 від 07 жовтня 2016 року №504/9/16-31-10-05-11 про результати розгляду скарги, яким рішення відповідача1 від 19 серпня 2016 року № скасовано в частині застосованої пені у розмірі 433,80 грн, а саме рішення відкликано з дня його прийняття та зобов'язано ДПІ у м. Полтаві сформувати нове рішення /а.с. 28-31/.

Рішенням відповідача3 від 17 листопада 2016 року № 19799/5/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги, яким вказані рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення /а.с. 40-41/.

Рішенням відповідача2 Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській від 22 листопада 2016 року № 540/9/16-31-10-05-11 про результати розгляду скарги, яким рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення /а.с 42-45/.

Як вбачається із спірних рішень, ГУ ДФС у Полтавській області та ДФС України, приймаючи рішення за результатами розгляду скарг, досліджували докази та керувалися нормами чинного податкового законодавства України.

Відтак, суд дійшов висновку, що ГУ ДФС у Полтавській області та ДФС України прийняли спірні рішення в межах наданих повноважень, в порядку та спосіб визначений законами України.

Оспорюванні рішення про результати розгляду скарг позивача за своїм змістом є засобами документування дій контролюючого органу і не встановлюють по своїй суті відповідальності для особи, яка допустила недоліки або порушення, встановлені під час проведення перевірки, тому не може бути об'єктом оскарження в суді. Об'єктом оскарження є юридичні наслідки, що безпосередньо випливають з результатів перевірки та подальшого оскарження таких результатів.

Рішення ГУ ДФС у Полтавській області від 07 жовтня 2016 року №504/9/16-31-10-05-11, ДФС України від 17 листопада 2016 року № 19799/5/99-99-11-02-02-25, ГУ ДФС у Полтавській від 22 листопада 2016 року № 540/9/16-31-10-05-11 - не є нормативно-правовими актами та правовими актами індивідуальної дії у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не містять владних управлінських приписів, не впливають на права та обов'язки юридичної особи та не є обов'язковим для виконання, натомість містять лише інформацію про виявлені перевіркою порушення законодавства та результати подальшого перегляду вищестоящими податковими органами рішення контролюючого органу.

Отже, правові наслідки для позивача несуть саме податкові повідомлення-рішення, прийняті за результатами перевірки та розгляду скарг на них, а не самі рішення про такий розгляд скарг платника до вищестоящого контролюючого органу.

Відповідно до частин 1-2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" відповідно до пункту 7 частини першої статті 3 цього Кодексу, означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі при виконанні делегованих повноважень.

Необхідною та єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору.

Наявність у суб'єкта владних управлінських функцій означає, що він наділений адміністративною правосуб'єктністю, яка реалізується через певний обсяг конкретних прав і обов'язків (повноважень), необхідних для здійснення управлінської діяльності в тій чи іншій сфері публічної влади.

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Суд зазначає, що контроль за дотримання платниками податків вимог Податкового законодавства, відповідно до норм Податкового кодексу України, покладено на контролюючі органи.

Стосовно посилання відповідачів на той факт, що оскаржувані рішення за результатами розгляду скарг позивача не є рішеннями у розумінні статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки останні не впливають на права та обов'язки осіб, а містять висновки контролюючого органу щодо поданих скарг і не породжують для позивача прав та обов'язків, а тому провадження в цій частині вимог підлягає закриттю, суд зауважує наступне.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Оскільки у справі, що розглядається, позов пред'явлений у публічно-правовому спорі, тому її розгляд здійснюється у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

До адміністративного суду може звернутись будь-яка особа, якщо вона вважає, що суб'єктом владних повноважень порушено її права та законні інтереси у сфері публічно-правових відносин. Право на звернення до суду гарантоване рядом міжнародних та національних актів і жодним чином не може бути обмежене судом.

Водночас, судове рішення, як завершальний акт здійснення правосуддя, має бути спрямованим на безпосередній захист та відновлення оспорюваних і порушених прав/законних інтересів особи-позивача, адже метою судового рішення є досягнення юридичної визначеності у спірних відносинах сторін.

Таким чином, надання нормативно-правової оцінки таким рішенням є по своїй природі розглядом предмету спору по суті та призведе до фактичного вирішення справи, яке згідно процесуальних норм повинно бути викладене у постанові суду.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, якщо відповідачу необхідно довести правомірність оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності, то позивач має довести факт порушення його прав, свобод чи інтересів рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які оскаржуються позивачем.

В той же час, відповідач довів правомірність винесеного ним рішення, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, а тому - задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради до Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській області, Державної фіскальної служби України про скасування рішень - відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Головуючий суддя І.Г. Ясиновський

суддя суддя Т.С. Канигіна С.С. Бойко