Справа № 821/189/17
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 р. м. ХерсонСправа № 821/189/17

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Хом'якової В.В.

при секретарі: Перебийніс Н.Ю.

за участю:

представник позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про зняття арешту з майна,

встановив:

ОСОБА_2 (позивач) звернувся до суду з позовом до Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, в якому просить зняти арешт із квартири АДРЕСА_1, накладений на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Білозерського районного управління юстиції від 28.02.2009 б/н. В позові зазначено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.12.1993 № НОМЕР_2, зареєстрованому в ХДБТІ 16.05.1994 за реєстровим № НОМЕР_3, та договором дарування від 27.06.2008, посвідченого державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Карповою Н.М., ОСОБА_2 набув на праві спільної часткової власності частину квартири, усього 1/3 частки в спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1.

В січні 2017 року ОСОБА_2 довідався про накладений на всю квартиру арешт, про що в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесений відповідний запис за реєстраційним номером НОМЕР_1. При цьому, згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що власником арештованого майна є громадянин ОСОБА_4, хоча відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно свідчать про те, що така особа є співвласником 1/6 частки квартири АДРЕСА_1.

Позивач 17.01.2017 звернувся до Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області із заявою про скасування арешту з майна. 24.01.2017 Білозерський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області повідомив, що у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження відносно ОСОБА_4 Одночасно з тим, перевіркою Єдиного державного реєстру обтяжень нерухомого майна виявлено запис № НОМЕР_1 від 31.03.2009 року про обтяження квартирі АДРЕСА_1 та, що знімати арешт з майна відповідач не буде, так як провадження за яким накладено арешт знищено, і запропонували звертатися до суду. В даному випадку позивач вважає, що своїми діями відповідач порушує вимоги чинного законодавства та права і законні інтереси позивача, вказаний арешт порушує його право на розпорядження майном.

Представник позивача прибув в судове засідання, просить задовольнити позов.

Білозерський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області (відповідач) повідомив суду про те, що станом на 15.02.17 у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження відносно ОСОБА_4 Представник відповідача в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи без участі представника райвідділу ДВС.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд встановив, що ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на день накладення арешту) передбачала, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Положеннями ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" передбачалось, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. При цьому арешт майна є мірою, що забезпечує інтереси громадян, організацій та держави у випадках, передбачених законом. Власне арешт майна полягає: 1) у проведенні його опису, 2) оголошенні заборони розпоряджатися ним, 3) обмеженні права користування майном, 4) вилученні у боржника та передаванні на зберігання іншим особам. Види, обсяг і термін обмеження встановлюють безпосередньо державні виконавці при виконанні судового рішення в кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідність використання та інших обставин (ст.55 Закону Украйни "Про виконавче провадження"). У ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" вказувалось, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Судом встановлено, що позивач зазначає про накладений в 2009 році виконавчою службою на всю квартиру АДРЕСА_1, співвласником якої він є (1/3 частини), арешт, про що в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесений відповідний запис за реєстраційним номером НОМЕР_1, при цьому власником зазначений громадянин ОСОБА_4, підстава обтяження - постанова ВДВС Білозерського РУЮ від 28.01.2009 б/н. Білозерський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, який є правонаступником ВДВС Білозерського райуправління юстиції, відмовляється вчиняти будь-які дії по зняттю арешту, посилається на відсутність будь-якого виконавчого провадження відносно ОСОБА_4

За змістом позовної заяви, позивач не являється стороною виконавчого провадження, в ході яких було накладено арешт на майно, його право власності на частину квартири ніхто не оскаржує, тому вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В якості доказу того, що позивач є власником 1/3 квартири, він надав копію свідоцтва № НОМЕР_2 від 14.12.1993 про право власності на дану квартиру про те, що квартира належить на праві сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Також позивач надав копію договору дарування від 27.06.2008 йому 1/6 частини квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, та витяг від 16.07.2008 з реєстру прав власності на нерухоме майно щодо належності йому на праві приватної спільної часткової власності 1/6 частини квартири. Витягу з реєстру прав власності або з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо належності позивачу 1/3 квартири суду не надано.

Статтею 72 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.16 № 1404-V111, який набрав чинності 30.11.16, визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Суду не надано відомостей про те, в забезпечення якого виконавчого документа був накладений арешт відділом ДВС.

У ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-Х1У, ст. 14 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.16 № 1404-V111., закріплено перелік осіб, які є учасниками виконавчого провадження, серед них: виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Для проведення виконавчих дій виконавець за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому Законом "Про виконавче провадження".

Всі адміністративні справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час проведення виконавчих дій, розглядаються з особливостями, установленими статтею 181 КАС України. Так, ч. 1 ст. 181 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. В межах статті 181 КАС України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно.

Таким чином, оскільки позивач не є ані учасником виконавчого провадження, ані особою, яка залучається до проведення виконавчих дій, тому в межах спірних правовідносин, на які поширюються особливості розгляду, передбачені ст. 181 КАС України, позивач не є тією особою, якій закон надає право на звернення до адміністративного суду із позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця.

Доводи позивача, що оскільки його право часткової власності на спірну квартиру ніким не оспорюється, даний спір є публічно-правовим, та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, суд вважає безпідставними. Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта. У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом. Отже, необхідною та єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій.

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення.

Суб'єктами публічно-правового спору є особи, між якими виникли розбіжності з приводу реалізації їх прав та обов'язків у публічно-правових відносинах. Об'єктом публічно-правового спору є права, свободи та інтереси, реалізації або задоволенню яких перешкоджає суб'єкт владних повноважень. Предметом публічно-правового спору є рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, а також дії чи бездіяльність суб'єктів публічно-правових відносин, які не є суб'єктами владних повноважень, але є суб'єктами публічно-правового спору.

Потрібно зауважити, що до юрисдикції адміністративних судів належать не усі публічно-правові спори, а лише ті, одним із учасників у яких є суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції, за незначними винятками, зокрема, у сфері виборчих правовідносин. Тобто не відносяться до адміністративної юрисдикції спори з публічно-правових відносин, де відсутній суб'єкт, який наділений публічно-владними повноваженнями, а також з відносин, де такий суб'єкт хоч і є, але він не здійснює владні управлінські функції.

Виконавча служба своїми владними діями чи рішеннями не зобов'язує позивача вчиняти певні дії, утримуватись від вчинення певних дій, та не порушує його жодних прав у сфері публічно-правових відносин, так як таких відносин між позивачем та відповідачем узагалі не існує. Натомість, має місце спір про захист наявного у позивача права на майно, предметом якого є перевірка правомірності виникнення такого права, у зв'язку з чим такі відносин мають виключно приватноправовий характер.

Вказане свідчить, що єдиним способом захисту прав особи у межах виконавчого провадження, де остання не є а ні стороною, а ні іншим учасником виконавчих дій, є звернення до суду з цивільним позовом про зняття арешту із майна.

Вимога позивача про звільнення майна з-під арешту не змінює правову природу спірних відносин, відповідно до яких позов спрямований саме на захист права власності позивача, яке включає у себе і право розпорядження майном, і не перетворює цей спір у публічно-правовий. Право власності це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і у своїх інтересах, усуненням усіх третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

За таких обставин, вказаний спір не є публічно-правовим спором в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції шляхом ініціювання питання про зняття арешту майна. Такий саме спосіб захисту порушених прав зазначений, зокрема, і у п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", … вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору..

З огляду на викладені обставини суд приходить до висновку, що для вирішення спору, що виник між сторонами по справі, встановлено інший порядок судового провадження, оскільки для вирішення питання про зняття арешту з майна необхідно встановити наявність права позивача на визначене майно шляхом дослідження цивільних правовідносин, які виникли між сторонами. За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Адміністративний суд не наділений повноваженнями давати оцінку даним цивільним правовідносинам, а тому такі вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ст. 59 Закону "Про виконавче провадження" є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 р. вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з "…" питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів "…". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатись судом, встановленим законом у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України) суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Одночасно суд роз'яснює, що вимоги позивача мають розглядатись за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України, у Херсонському міському суді.

Згідно з п.5 ч.1 ст.7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Судовий збір сплачено позивачем у сумі 640 грн. 00 коп., тому дана сума підлягає поверненню позивачу .

Керуючись ст.ст.157, 160, 165 КАС України, суддя,

ухвалив:

Закрити провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Білозерського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про зняття арешту з майна.

Повернути ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 грн. (шістсот сорок гривень нуль копійок) з Державного бюджету.

Роз'яснити позивачу, що повторне звернення з такою самою позовною заявою не допускається. Також роз'яснити позивачу про розгляд позову за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України, у місцевому районному суді.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Херсонський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня її проголошення.

Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Хом'якова В.В.

кат. 11.5