Справа № 604/82/17
Суддя: Сидорак Г. Б.
Дата ухвалення: 2017-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 604/82/17
Провадження № 2-а/604/7/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року

Підволочиський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Сидорак Г.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ілик Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в сел. Підволочиську справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання незаконними дій Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо припинення виплати пенсії Позивачу, як інваліду третьої групи, з 01 травня 2016 року; зобов'язання Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області поновити виплату вказаної пенсії в повному обсязі з 01 травня 2016 року.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на підставі висновку МСЕК 24 лютого 2015 року йому в черговий раз встановлено 3-тю групу інвалідності за станом здоров'я довічно, у зв'язку із чим, він перебуває на обліку в Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області та призначено щомісячну пенсію по інвалідності у розмірі 1174 (одна тисяча сімдесят чотири) гривні на строк дії довідки МСЕК. Відповідно до даного призначення ним як інвалідом 3-ї групи у січні 2000 роду до 01 травня 2016 року отримувалася вищезазначена пенсія в повному об'ємі, але з 01 травня 2016 року, до даного часу, пенсія по інвалідності, йому як інваліду не виплачується. Про причини невиплати Позивачу пенсії як інваліду 3-ї групи, в визначений Лановецьким об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області термін він 15 серпня 2016 року звернувся із заявою за роз'ясненням про причини припинення виплати пенсії по інвалідності. На дану заяву листом від 28.08.2016 року № 2940/02 Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області повідомило, що причиною припинення виплати пенсії є положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213- VІІІ відповідно до якого: «... у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особи, на посадах, які дають право на призначення пенсії щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру» пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не виплачуються» на підставі чого йому як державному службовцю, припинено виплату пенсії з травня місяця 2015 року. На думку Позивача дії Відповідача є невірними та такими, що порушують статті 8, 19, 22, 46, 58, 64 Конституції України стосовно соціального захисту громадян, і верховенства права, статті 1, 2, 28 Конвенції ООН «Про права інвалідів» стосовно їх захисту, а також ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України» щодо права отримання пенсії по інвалідності і розцінюються як дискримінація відносно нього з боку УПФУ в Підволочиському районі Тернопільської області за ознакою інвалідності.

З огляду на вказане, Позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути із Відповідача судові витрати по справі.

Сторони у судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату і час розгляду справи, не з'явилися, подали заяви з проханням справу слухати у їх відсутності.

Позивач позов підтримав з підстав зазначених у ньому, просить задовольнити.

Представник Відповідача проти позову заперечила, подавши письмові заперечення, в яких зазначила, що відповідно до Закону України від 02.03.2015 року №2013 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01.04.2015 року, внесені зміни до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Враховуючи ці зміни, особам яким призначена пенсія відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II групи, інвалідів війни III групи, учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та умовах, передбачених Законом України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії призначені відповідно до цього закону не виплачуються. Позивач отримує пенсію по інвалідності, як інвалід ІІІ групи відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Станом на 07.12.2015 року працює в Підволочиській районній раді Тернопільської області згідно з Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та є державним службовцем. Враховуючи викладене, з 07 грудня 2015 року Позивачу пенсія не виплачується. Крім того, представник Відповідача зазначає, що з 01.01.2017 року виплата пенсій, призначених особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», відповідно до Законів України «Про державну службу» та «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в період роботи на посадах державної служби. визначених Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ «Про державну службу», а також на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», а також виплата пенсій іншим особам, яким пенсія призначена згідно законодавства, у період служби в органах місцевого самоврядування здійснюється в повному обсязі. Пункт 2 Прикінцевих положень наведеного Закону зазначає, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії. Таким чином, наведена позиція Пенсійного фонду України у застосуванні Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року відповідає вимогам Закону. Відповідач покликається також на п. 3 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», ст. 46 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011.

Представник Відповідача звертає увагу, що тимчасове призупинення виплати пенсії Позивачу в період з 07.12.2015 по 31.12.2016 року здійснено не на підставі рішення (розпорядження) Пенсійного фонду України, а на підставі виконання вимог Закону України від 02.03.2015 № 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у зв'язку з запровадженням особливого порядку виплати пенсії працюючим пенсіонерам. Дана норма Закону чинна і Позивачем в законному порядку не визнавалась не конституційною.

На підставі вищенаведеного, Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області вважає, що позовні вимоги Позивача не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що Позивач є інвалідом ІІІ групи загального захворювання у зв'язку із чим перебуває на обліку у Лановецькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області. Вказане підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2, виданим Пенсійним фондом України 27 травня 2015 року, термін дії довічно.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0343210, дата огляду 27 січня 2015 року, Позивачу, ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно встановлена ІІІ група інвалідності, - «загальне захворювання по зору», інвалідність встановлена довічно. Довідки видані на підставі акта огляду МСЕК №б/н.

У листі Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22 серпня 2016 року №2940/02 на звернення Позивача вказано, що йому призначена пенсія з 04 січня 2000 року по інвалідності ІІІ група загальне захворювання по зору, станом на 01.12.2015 року розмір пенсії становить 1174,00 гривень, при стажі роботи 33 роки 08 місяців 25 днів. На підставі Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», тимчасово у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія п.1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/ щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата», «Про державну службу» «Про судоустрій та статус суддів», пенсія призначена відповідно до цієї статті не виплачується; у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на інших посадах/роботах пенсії, призначені відповідно до цієї статті, розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Згідно з довідкою Підволочиської районної раді в Тернопільської області №33 від 13 лютого 2017 року ОСОБА_1 працює в Підволочиській районній раді в Тернопільської області на посаді заступника голови з 07.12.2015 року згідно рішення першої сесії сьомого скликання №9 від 07 грудня 2015 року.

Таким чином, судом встановлено, що Позивачу з 04 січня 2000 року (довідка Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №112 від 13 лютого 2017 року) призначено пенсію по інвалідності ІІІ група загальне захворювання, яка 24 лютого 2015 року призначена довічно відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після призначення пенсії та у теперішній час він продовжує працювати в Підволочиський районній раді в Тернопільській області та згідно з Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» є державним службовцем. З 01.05.2016 року виплата пенсії зупинена, що підтверджується довідкою Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №112 від 13 лютого 2017 року.

Дані встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним є правомірність дій Відповідача щодо зупинення виплати позивачу пенсії по інвалідності з 01.05.2016 року. У своїй відповіді Відповідач повідомив, що виплата призначеної йому пенсії припинена з 01.05.2016 року на підставі Закону України від 02.03.2015р. №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Відповідачем також зазначено, що з 01.01.2016 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911 від 24.12.2015 року, яким продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 22 «Загальної Декларації прав людини», кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримки її гідності, вільного розвитку її особистості, прав в економічній, соціальній и культурній сферах за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва і відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст.8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності. Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру », «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється (в редакції Закону №213-VIII (213-19) від 02.03.2015р.).

Згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції чинній з 01.04.2015 року), тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року, який набув чинності з 01.01.2016 року передбачено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

15 серпня 2016 року Позивач звернувся з заявою до Відповідача про поновлення виплати пенсії, але листом від 22 серпня 2016 року №2940/02 йому Відповідач повідомив про припинення виплати пенсії з 01.05.2016 року, посилаючись на Закон №213-VIII (213-19) від 02.03.2015р.

Судом встановлено, що Позивач перебуває на обліку у Відповідача, його пенсія по інвалідності загальне захворювання по зору 3 група призначена з 04.01.2000 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року, № 911-VIII від 24.12.2015 року; до 01.05.2016 року пенсія йому виплачувалася в повному розмірі, в черговий раз з 24.02.2015 року інвалідність визначено довічно, незалежно від того, працював він, чи ні. Тобто він мав законні сподівання на отримання зазначених коштів - пенсії.

Як вбачається із ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім того, ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачає, що соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Крім того, статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші передбачені цим Законом.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав пенсіонерів.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою ст. 2 КАС України, передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Нормою ст. 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

При вирішенні справи суд у відповідності до ст. 8 Конституції України та ст. 8 КАС керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, 09.07.2007 року Конституційним Судом України постановлено рішення №6-рп/2007, яке має преюдиціальне значення для судів при розгляді позовів щодо досліджених ним правовідносин. В рішенні Конституційного Суду України вказано, що зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин. Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян та порушується гарантоване у ст.48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень.

Рішенням Конституційного суду України від 11.10.2005 року справа №8-рп/2005, висловлено правову позицію щодо застосування саме норми ст. 22 Конституції України щодо неприпустимості змін до законодавчих актів, якими звужуються надані раніше громадянам соціальні права, та вирішено, що такі зміни суперечать нормі ст.22 Конституції України.

22.05.2008 року Конституційним Судом України постановлено рішення №10-рп/2008, в якому зазначені аналогічні положення, та вказано, що держава відповідальна перед людиною за свою законодавчу діяльність, зобов'язана утверджувати та забезпечувати права та свободи людини та громадянина. Закони України та інші правові акти повинні прийматися на основі Конституції і повинні їй відповідати. Однією із конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ст. 22 Конституції України). Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав та свобод людини та громадянина є скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Відповідно до принципу верховенства права та законності суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Постановою Пленуму ВСУ №9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента, постанови Верховної Ради України, ПКМУ) підлягають оцінці на відповідність як Конституції України, так і закону.

Аналізуючи наведені норми Конституції України, які мають вищу силу та є нормами прямої дії, рішення Конституційного суду України, приймаючи до застосування положення «Загальної Декларації прав людини», і виходячи із принципу адміністративного судочинства - верховенства права та загальних засад пріоритетності Конституції України, суд вважає, що застосування до позивача вказаних змін до абзацу 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що не були передбачені в даному Законі на час призначення їй пенсії, є суттєвим звуженням наданих та гарантованих законодавством їй прав та свобод як громадянину та особі, яка є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, має відповідний соціальний статус згідно із Законом, є таким, що порушує вимоги ст.ст. 22, 46 Конституції України, тобто є незаконним.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Станом на 01.05.2016 року посада, на якій працює позивач, дійсно давала право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Разом з тим, пунктом 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII (далі Закон №213) передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону №213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми ЗУ «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються. В теперішній час особам, які підпадають під дію ЗУ «Про державну службу» пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

До того ж, правовий аналіз пункту 5 Прикінцевих положень Закону №213 від 02.03.2015 року дає підстави вважати, що він стосується порядку призначення пенсії у разі реалізації особою права на пенсійне забезпечення і не стосується вже призначеної раніше пенсії.

Таким чином, з 01 травня 2016 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Закону України «Про державну службу», у зв'язку з чим передбачені ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» правові підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відсутні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантованест.46 Конституції України, обмеження якого неможливе, з врахуванням наведених положень чинного законодавства.

Судом також не встановлено підстав для відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії позивачу.

Є безпідставним посилання відповідача як органу державної влади в обґрунтування своїх заперечень на те положення, що механізм реалізації соціально-економічних прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, оскільки відповідачем не наведені докази наявності такого пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, тощо; не доведено, що таке право держави по зміні механізму реалізації соціально-економічних прав (звуженню прав) дійсно передбачено Конституцією України; та приймаючи до уваги практику Європейського суду.

Так, згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд не приймає аргумент органу державної влади щодо відсутності асигнувань на виплату пенсії, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» вказано, що така відмова є свавільною та незаконною. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у зазначеному рішенні, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, судом не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідачем за змістом вимог ст. 71 КАС України не надано суду доказів, що позивач не має права на поновлення виплати раніше призначеної пенсії по інвалідності.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки виплата пенсії, призначеної Позивачу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», підлягає поновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати, пред'явлений позивачем адміністративний позов в цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, ст. 99 КАС України передбачає шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду, а відповідно до ст. 100 КАС України - адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду. Таким чином, поновити виплату пенсії слід з 03 серпня 2016 року до 31 грудня 2016 року, оскільки з 01.01.2017 року виплата пенсії здійснюється в повному обсязі, що не заперечувалося Позивачем. При цьому суд вважає, що поновити права та інтереси Позивача іншим шляхом ніж відновлення виплати пенсії неможливо.

Таким чином, вимоги Позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню за період з 03 серпня 2016 року до 31 грудня 2016 року. Для відновлення порушеного права суд вважає необхідним визнати неправомірними дії Відповідача щодо зупинення виплати позивачу пенсії як інваліду 3 групи загального захворювання згідно з Законом Україи «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та зобов'язати поновити Позивачу виплату пенсії позивачу як інваліду 3 групи загального захворювання згідно з Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 03.08.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України на користь Позивача за рахунок коштів Державного бюджету України підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати в сумі 640 гривень.

Керуючись ст. 22 «Загальної Декларації прав людини», ст.ст. 3, 8, 9, 19, 22, 46, 58, 64 Конституції України, Законами України: «Про державну службу», «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішеннями Конституційного Суду України № 1-рп/99, №6-рп/2007, №8-рп/2005, №10-рп/2008, ст. ст. 2, 5, 8, 9, 10, 69-71, 79, 86, 87, 94, 98, 99, 100, 102, 104, 105, 158-163, 185, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, як інваліду третьої групи.

Зобов'язати Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, як інваліду ІІІ групи в повному обсязі з 03 серпня 2016 року до 31 грудня 2016 року.

В частині вимог про зобов'язання Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про поновлення виплати пенсії позивачу ОСОБА_1, як інваліду ІІІ групи з 01 травня 2016 року по 02 серпня 2016 року, - позов залишити без розгляду.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду. Якщо постанову було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Г.Б. Сидорак