Справа № 152/32/17
Суддя: Соколовська Т. О.
Дата ухвалення: 2017-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/32/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 лютого 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі головуючої судді Соколовської Т.О.

секретаря судових засідань Годованюк І.Л.

з участю

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Гринчак О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії і стягнення моральної шкоди та судових витрат,

В С Т А Н О В И В:

11.01.2017 року ОСОБА_4 звернулася в суд з адміністративним позовом до Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії і стягнення моральної шкоди та судових витрат.

У обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначила, що вона з сім'єю тривалий час проживає в селі Теклівка, яке знаходиться на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

24 лютого 2016 року вона звернулася до сільської ради з заявою про передачу їй у власність та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га.

Дану заяву було винесено на розгляд четвертої сесії Лозівської сільської ради сьомого скликання, яка відбулася 13 квітня 2016 року, але питання по суті не вирішено, у зв'язку з чим вона у червні 2016 року звернулася до суду з позовом до Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, сільського голови Гринчак О.С. про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.

Постановою Шаргородського районного суду Вінницької області від 31.08.2016 року позов задоволено частково. Зокрема, визнано протиправною бездіяльність Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області та сільського голови Гринчак О.С., що полягає у незабезпеченні розгляду і вирішенні на сесії Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області заяви ОСОБА_4 від 24.02.2016 року про передачу у власність та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га та зобов'язано Лозівську сільську раду Шаргородського району Вінницької області та сільського голову Гринчак О.С. розглянути заяву від 24.02.2016 року на черговій сесії сільської ради.

01.09.2016 року ОСОБА_4 повторно подала відповідачу уточнену заяву про надання їй дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га в межах населеного пункту с. Теклівка Шаргородського району Вінницької області в межах території колишнього саду, що межує з територією колишнього господарства (колгоспу) та неподалік приміщення ФАП, бібліотеки та школи, відповідно до графічних матеріалів, поданих до заяви.

Рішенням 6 сесії 7 скликання Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 9 вересня 2016 року №35 вирішено відмовити ОСОБА_4 в наданні земельної ділянки в межах населеного пункту для ведення особистого селянського господарства, з посиланням на ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Вказане рішення сесії сільської ради позивач вважає протиправним та таким, що порушує її законні права та інтереси, оскільки згідно з ч.7 ст.118 Земельного кодексу України орган виконавчої влади, відповідно до своїх повноважень, зобов'язаний розглянути клопотання у місячний строк та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову. Підставою для відмови може бути тільки невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому порядку.

Просить визнати незаконним і скасувати рішення 6 сесії 7 скликання Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 9 вересня 2016 року №35 та зобов'язати Лозівську сільську раду Шаргородського району Вінницької області розглянути її заяву в редакції від 01.09.2016 року про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га в межах населеного пункту с. Теклівка Шаргородського району Вінницької області в межах території колишнього саду, що межує з територією колишнього господарства (колгоспу) та неподалік приміщення ФАП, бібліотеки та школи, стягнути з відповідача на її користь 2000 гривень моральної шкоди та судові витрати.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та представник позивача ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Уточнили позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 3000 гривень моральної шкоди.

Представник відповідача - Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області - сільський голова Гринчак О.С. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 не визнала. Суду пояснила, що підставою для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_4 є відсутність плану зонування, детального плану території, без існування яких передача ділянок із земель державної та комунальної власності у користування або власність забороняється. 08 лютого 2017 року сільською радою прийнято рішення про розроблення містобудівної документації, генерального плану розвитку сіл Лозова та Теклівка Лозівської сільської ради Шаргородського району. Після розроблення та затвердження генерального плану, плану зонування і детального плану території буде визначено статус землі, в тому числі, і тієї, яку бажає отримати у власність позивачка для товарного сільськогосподарського виробництва, і яка знаходиться в селі Теклівка біля школи, медичного пункту, сільського клубу і передача її без правової підстави викличе обурення сільської громади. До затвердження генерального плану, плану зонування і детального плану території всі землі населеного пункту є землями для містобудівних потреб і ст. 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» забороняє їх передачу у власність чи користування. Крім того, у сім'ї позивачки в селі Теклівка перебуває у користуванні 0,38 га і в селі Лозова, де вона зареєстрована разом з матір'ю та братом - 0,77 га та земельна частка (пай) площею 1,2816 га для товарного сільськогосподарського виробництва.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_4 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 з 09.12.2016 року, до вказаної дати була зареєстрована по АДРЕСА_2, яке відноситься до Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (а.с. 34, 40 - 42).

01 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Лозівської сільської ради з заявою про надання їй дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га в межах населеного пункту с. Теклівка Шаргородського району Вінницької області в межах території колишнього саду, що межує з територією колишнього господарства (колгоспу) та неподалік приміщення ФАП, бібліотеки та школи.

У заяві зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До заяви додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с.11,12).

Право на безоплатну приватизацію по вищезазначеному призначенню позивачкою не було використано.

Рішенням 6 сесії 7 скликання Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 9 вересня 2016 року № 35 вирішено: " Відмовити гр. ОСОБА_4 в наданні земельної ділянки в межах населеного пункту для ведення особистого селянського господарства, спираючись на ст.24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Відповідно до змін, внесених до ч.ч. 3-4 ст. 24 Закону, які набрали чинності з 01 січня 2013 року, у разі відсутності плану зонування або детального плану території зміна цільового призначення та передача ділянок із земель державної та комунальної власності у користування або власність, забороняється" (а.с.9).

Встановленим судом фактам відповідають адміністративно-правові відносини, що виникають з приводу захисту прав фізичної особи у сфері публічно-правових відносин від порушень органу державної влади, органу місцевого самоврядування.

До даних правовідносин слід застосувати ст.ст. 14, 19, 55, 56 Конституції України, ст.ст. 4, 15 ЗУ "Про звернення громадян"; ст.ст.24, 26, 59, 74, 76 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст.12, 81, 116, 118, 121, 122 ЗК України; ст.ст. 1, 4, 5, 14, 17, 21 Закону України " Про основи містобудування", ст.ст. 16, 17, 18, 19, 21 Закону України ""Про регулювання містобудівної діяльності", ст. ст. 2, 6, 9, 18,19, 71, 159, 160, 161, 162 КАС України.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтями 19, 55, 56 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здісненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 24 ЗУ "Про місцеве самоврядування", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до положень статтей 74, 76 ЗУ "Про місцеве самоврядування" органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними та фізичними особами у разі порушення ними Конституції або законів України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 6 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справ керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України.

Згідно з ст. 11, ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких порушено права і законні інтереси чи свободи громадян; створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод (ст.4 ЗУ "Про звернення громадян").

За правилами статті 15 ЗУ "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати заяви громадян, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, доводиться до відома громадян в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільської ради належать розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержання екологічного та земельного законодавства; вирішення земельних спорів та інших питань у галузі земельних відносин.

Відповідно до 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Статтею 116 цього Кодексу визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Пунктом "б" ч. 1 ст.121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - у розмірі не більше 2,0 гектарів.

Згідно із ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Частиною 7 цієї ж статті встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено повноваження місцевих рад, зокрема п. 34 передбачає, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

У силу ст. 59 ЗУ "Про місцеве самоврядування" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні акти та інші акти у формі рішення.

За приписами статті 17 ЗУ "Про основи містобудування" містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій.

Містобудівна документація є основою, зокрема, для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Відповідно до статті 14 ЗУ "Про основи містобудування" до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать, зокрема, забезпечення в установленому законодавством порядку розробки і подання на затвердження відповідних рад місцевих містобудівних програм, генеральних планів, детальних планів, планів червоних ліній, визначення території для містобудівних потреб згідно з рішенням відповідної ради; встановлення в межах своїх повноважень на відповідній території режиму використання та забудови земель, на яких передбачена перспективна містобудівна діяльність; надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлює Закон України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності".

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Згідно з положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 17 вказаного Закону генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада (ч. 6 ст. 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Невід'ємною частиною генерального плану населеного пункту є план земельно - господарського устрою цього населеного пункту.

У генеральному плані відображаються межі населеного пункту території існуючих забудов, зелених насаджень загального користування, сільськогосподарських угідь та інше ( пункт 5.5.2 Державні будівельні норми ДБН Б.1.1. - 15, 2012 " Склад та зміст генерального плану населеного пункту").

Відповідно до затвердженого генерального плану населеного пункту розробляються плани зонування території цього населеного пункту, детальні плани території, програми соціально - економічного розвитку, документація із землеустрою. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

Частиною 1 статті 18 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон, сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об'єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об'єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Також статтею 19 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.

Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

На підставі та з урахуванням положень затвердженого детального плану території може розроблятися проект землеустрою щодо впорядкування цієї території для містобудівних потреб, який після його затвердження стає невід'ємною частиною детального плану території.

Детальний план території складається із графічних і текстових матеріалів.

Склад, зміст, порядок розроблення та затвердження детального плану території визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Відповідно до пункту 4.3 Порядку розроблення містобудівної документації, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16 листопада 2011 року № 290, замовником розроблення містобудівної документації з планування території на місцевому рівні або внесення змін до неї в межах населеного пункту при розробленні генерального плану населеного пункту, плану зонування території, а також детального плану території, яка розташована в межах населеного пункту, є виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачив, що у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється (ч. 3 ст. 24 Закону).

Це й же Закон також передбачив заборону змінювати цільове призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території (ч. 4 ст. 24 Закону).

У зв'язку із завершенням терміну дії положень пункту 6-1 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" з 1 січня 2015 року норма частини третьої статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" щодо заборони передачі (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб діє у повному обсязі в її первинній редакції.

Отже, вищенаведені зміни, які відбулись в чинному законодавстві з регулювання містобудівної діяльності зобов'язують орган місцевого самоврядування враховувати суспільний інтерес при здійсненні своїх повноважень та забороняють передачу (надання) земельних ділянок із державної або комунальної власності територіальної громади у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2, не погоджуючись з оспорюваним рішення сільської ради, наголошував на тому, що посилання відповідача у рішенні на ст. 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" є незаконним, оскільки позивачка просила надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га в межах населенного пункту с. Теклівка, а не для містобудівних потреб, як зазначено у рішенні.

Аналізуючи поняття "містобудівні потреби", та які об'єкти підпадають під дію ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" суд констатує наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про основи містобудування" містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об'єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає, зокрема прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об'єктів містобудування, споруджень інших об'єктів.

Містобудівні потреби - це потреби для містобудування.

Відповідно до статті 4 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" об'єктами містобудування на місцевому рівні є планувальна організація території населеного пункту, його частини (групи земельних ділянок) зі спільною планувальною структурою, об'ємно - просторовим рішенням, інженерно-транспортною інфраструктурою, комплексом об'єктів будівництва, що визначаються відповідно до: у населених пунктах - меж населених пунктів, їх функціональних зон (сельбищної, промислової тощо), житлових районів, мікрорайонів (кварталів), приміських зон відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні.

Статтями 5, 21 ЗУ "Про основи містобудування" передбачено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок.

Визначення територій для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації з урахуванням планів земельно-господарського устрою землі, визначені для перспективного розвитку населених пунктів, спорудження конкретних об'єктів, до часу їх вилучення (викупу) і надання для містобудівних потреб використовуються власниками землі, землекористувачами відповідно до земельного законодавства.

Територіальні громади в особі сільських, селищних, міських рад користуються переважним правом викупу земель, будинків і споруд для містобудівних потреб, визначених містобудівною документацією для громадських потреб.

Відповідно до п.3.1 ДБН Б.2.4 - 1 - 94 "Планування і забудова сільських поселень" територія сільського населеного пункту в залежності від функціонального призначення ділиться на сельбищну і виробничу зони. При формуванні функціональних зон сільського поселення необхідно керуватися основними положеннями Державного земельного і Містобудівного кадастрів населених пунктів.

Сельбищна зона включає громадський центр, територію житлової забудови, вулиці, бульвари, проїзди, майданчики для стоянки автомобілів, парки, сквери, водоймища.

Виробнича зона включає ділянки підприємств для виробництва і переробки сільськогосподарської та іншої продукції, ремонту, технічного обслуговування і зберігання сільськогосподарської техніки і автотранспорту, комунально - складські та інші об'єкти, дороги, проїзди і майданчики для стоянки автомобілів, інші території.

Відповідно до п. 3.6; 3.9 ДБН Б.2.4 - 1 - 94 громадський центр сільського населеного пункту є найважливішим структурним елементом, де концентруються органи управління, установи культурно - побутового призначення, упорядковується площа для проведення масових громадських заходів. Територію громадського центру необхідно зонувати в залежності від функціонального призначення установ і підприємств, які розміщуються.

Наказом Держкоммістобудування 17.04.1992 № 44 затверджені ДБН 360-92 Державні будівельні норми "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" (далі - ДБН 360-92).

Відповідно до преамбули ДБН 360-92 ці норми обов'язкові для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об'єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських поселень.

Згідно з п 2.17 територія сільського населеного пункту за функціональним призначенням повинна поділятися на сельбищну й виробничу.

До сельбищної території входять житлові території, ділянки установ і підприємств обслуговування, парки, сквери, бульвари, вулиці, проїзди, майданчики для стоянки автомашин, водойми.

До виробничих територій входять зони і ділянки підприємств з виробництва й переробки сільськогосподарської продукції, ремонту, технічного обслуговування і зберігання сільськогосподарських машин і автомашин, дільниці комунально-складських та інших об'єктів, дороги, проїзди і майданчики для стоянки автомашин, інші території.

До території сільського населеного пункту входять сельбищні та виробничі території, а також присадибні ділянки, включаючи землі фермерських та індивідуальних господарств, майданчики населеного пункту.

Таким чином, землі для ведення підсобного господарства відносяться до земель виробничої зони, які визначаються планом зонування території, який після його прийняття і затвердження дозволить визначити правовий статус земель населеного пункту, зокрема і спірної земельної ділянки.

Частиною 7 ст.118 ЗК встановлено, що підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що план зонування території і детальний план території с Теклівка відсутні, генеральний план села застарілий, у зв'язку з чим сільською радою 08.02.2017 року прийнято рішення про розроблення містобудівної документації, генерального плану розвитку сіл Лозова та Теклівка Лозівської сільської ради Шаргородського району, що в свою чергу не дає підстав для висновку, що земельна ділянка, на яку претендує позивачка, перебуває в межах села, а також позбавляє можливості визначити її правовий статус, і прийти до висновку, що місце розташування об'єкта відповідає вимогам генерального плану населеного пункту та іншої містобудівної документації.

Отже, Лозівська сільська рада Шаргородського району Вінницької області правомірно відмовила позивачу у задоволенні її заяви через відсутність розробленої містобудівної документації на територію, що зазначена на графічних матеріалах бажаного місця розташування земельної ділянки.

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 14, 19, 55, 56 Конституції України, ст.ст. 4, 15 ЗУ "Про звернення громадян"; ст.ст.24, 26, 59, 74, 76 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст.12, 81, 116, 118, 121, 122 ЗК України; ст.ст. 1, 4, 5, 14, 17, 21 Закону України " Про основи містобудування", ст.ст. 16, 17, 18, 19, 21 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ст. ст. 2, 6, 9, 18,19, 71, 159, 160, 161, 162 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії і стягнення моральної шкоди відмовити.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Шаргородський районний суд протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України, - з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Т.О. Соколовська