Справа № 490/11191/14-а
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" лютого 2017 р. м. Київ К/800/10408/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів Олексієнка М.М.,

Штульман І.В.

секретаря судового засідання Музички Н.В.,

за участю:

представника відповідача - Хмельницького В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3 до Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області (далі - Управління) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

за касаційною скаргою Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області на постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області, у якому просив: визнати процесуальні дії, викладені в листі від 22 липня 2014 року №10-01-08/1401 відносно невиконання судового рішення неправомірними; прийняти нормативні акти, для того, щоб забезпечити виконання рішень судів.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року, позов задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області щодо невиконання виконавчого листа №1423/585/2011, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 19 серпня 2014 року. Зобов'язано Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області прийняти до виконання та виконати виконавчий лист №1423/582/2011, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва 19 серпня 2014 року.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про задоволення касаційної скарги з врахуванням наступного.

Судами встановлено, що 19 серпня 2014 року ОСОБА_3 отримав виконавчий лист №1423/582/2011, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва щодо стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на його користь недоплаченої щорічної допомоги за 2010 рік з додатками в сумі 2704 грн.

Позивачем пред'явлено до виконання виконавчий лист в Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області.

Листом від 22 липня 2014 року №10-01-08/1401 ОСОБА_3 відповідачем повідомлено, що відповідно до статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень- за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Головне управління Державної казначейської служби України у м.Миколаєві Миколаївської області направило виконавчий лист у справі №1423/582/2011 до Державної казначейської служби України.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що саме Державна казначейська служба України в особі своїх територіальних органів на місцях -Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області повинна виконувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва №1423/585/2011 за виконавчим листом виданим 19 серпня 2014 року за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду.

Проте, задовольняючи позов, судами не враховано наступне.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожний доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Згідно за статтею 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Так, відповідно до матеріалів справи у позовній заяві позивачем вказано, що він просить: визнати процесуальні дії, викладені в листі від 22 липня 2014 року №10-01-08/1401 відносно невиконання судового рішення неправомірними; прийняти нормативні акти, для того, щоб забезпечити виконання рішень судів.

Проте, у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, зазначено, що ОСОБА_3 звернувся до суду з вимогами до Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області та просив суд визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо невиконання виконавчого листа №1423/583/2011, виданого Центральним районним судом м.Миколаєва 19 серпня 2014 року.

У позовній заяві ОСОБА_3 вказав, що адміністративний позов поданий щодо неправомірних дій відповідача під час виконання виконавчого листа, виданого Центральним районним судом 16 липня 2014 року про невиплату разової грошової допомоги до 5 травня 2011 року в сумі 2936 грн.

Згідно частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Отже, суд має обов'язок вирішити лише ті, питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду.

Проте, судамим розглянуто позовні вимоги щодо виконавчого листа у справі №1423/585/2011, виданого 19 серпня 2014 року Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на його користь недоплаченої щорічної допомоги за 2010 рік з додатками в сумі 2704 грн, а не виконавчого листа виданого Центральним районним судом 16 липня 2014 року про невиплату разової грошової допомоги до 5 травня 2011 року в сумі 2936 грн.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И ЛА:

Касаційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області задовольнити частково.

Постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Й. Рецебуринський

Судді

М.М. Олексієнко

І.В. Шульман