Справа № 820/2417/16
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 р.Справа № 820/2417/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бершова Г.Є.

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В.

за участю секретаря судового засідання Ружинської К.О

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28.12.2016р. по справі № 820/2417/16

за позовом ОСОБА_1

до Харківського окружного адміністративного суду третя особа Державна судова адміністрація України

про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до суду з адміністративним позовом до Харківського окружного адміністративного суду, третя особа: Державна судова адміністрація України, у якому просить суд зобов'язати Харківський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплату заробітної плати в повному обсязі з урахуванням премій, встановлених щомісячно відповідними наказами Харківського окружного адміністративного суду, усіх надбавок, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також індексації за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно відповідно до абз.2 частини першої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України "Про прокуратуру"); за період з 29.03.2015 по 08.09.2015 включно відповідно до абз.2 частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"); за період з 09.09.2015 по 31.12.2015 виходячи з посадового окладу - 0,4 від місячного посадового окладу судді місцевого суду без 50 - відсоткового зменшення, з врахуванням фактично виплаченої заробітної плати; стягнути з Харківського окружного адміністративного суду заробітну плату за вказані періоди в повному обсязі з урахуванням премій, встановлених щомісячно відповідними наказами Харківського окружного адміністративного суду, усіх надбавок, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу, а також індексації, враховуючи фактично виплачену заробітну плату.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 13.03.2007 працює в Харківському окружному адміністративному суді. За твердженням позивача, з 26.10.2014 по 28.03.2015 працівники апаратів судів мають право на посадові оклади у розмірах, визначених абзацом другим частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 по 09.09.2015 - відповідно до абзацу другого ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд". На думку позивача, це право підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законом про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено. Таким чином, за твердженням позивача, при перерахунку її заробітної плати слід виходити з підвищеного розміру посадового окладу.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.12.2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на прийняття рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 22.02.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 13.03.2007 по 14.02.2008 працювала на посаді секретаря Харківського окружного адміністративного суду, з 15.02.2008 по 08.07.2009 - на посаді спеціаліста І категорії, а з 09.07.2009 - на посаді головного спеціаліста /а.с. 12-14/.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 88-р від 24.02.2003 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посада головного спеціаліста віднесена до 5-ї категорії посад державних службовців.

Відповідно до наявних матеріалів у справі у спірному періоді до складу заробітної плати позивача включалися: оклад; надбавка за ранг; надбавка за високі досягнення у праці та виконання особливо важливої роботи; надбавка за вислугу років на державній службі, а також премії /а. с. 60-102/.

Протягом спірного періоду з 26.10.2014 по 31.08.2015 розмір окладу позивачу нараховувався відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", виходячи з посадового окладу у розмірі 1218 грн, з 01.09.2015 по 08.09.2015 - 1378 грн, а з 09.09.2015 по 31.12.2015 - 2756 грн.

Позивач вважає, що указані дії відповідача не відповідають законодавству про оплату праці працівників апарату судів, а саме: абзацу 2 частини першої статті 144 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 № 1697-VIІ "Про прокуратуру" та абзацу 2 частини першої статті 147 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIІ "Про забезпечення права на справедливий суд", у зв'язку з чим звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з відсутності підстав для задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що структура заробітної плати державних службовців до жовтня 2014 року визначалася виключно приписами статті 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ (чинного на момент виникнення та реалізації спірних правовідносин), згідно з якою заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

При цьому, частиною сьомою статті 33 вказаного Закону визначено, що умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію вищевказаного положення Кабінетом Міністрів України прийнято постанови від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (надалі - постанова Кабінету Міністрів України № 268) та від 20.05.2009 №482 "Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету", згідно з якими у спірному періоді до 08.09.2015 оклад головного спеціаліста суду визначався у розмірі 1218 грн.

26.10.2014 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, яким внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції станом на 01.01.2015) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених законом. Отже, розмір мінімальної заробітної плати, встановлений у 2014 році, складає 1218 грн, відповідно, розмір посадового окладу судді місцевого суду 12180 грн, проте згідно з новим розміром посадового окладу, встановленого вищевказаною нормою, розмір посадового окладу працівника апарату суду, віднесеного до 6 категорії державного службовця, має складати 3654 грн, а розмір посадового окладу працівника апарату суду, віднесеного до 5 категорії посад державного службовця має складати 4750,20 грн.

Інші складові заробітної плати державних службовців продовжували визначатися статтею 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ та постановами Кабінету Міністрів України.

Одночасно абзацом 2 підпункту 1 і абзацом 3 підпункту 2 пункту 13 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Необхідність приведення нормативно-правових актів у відповідність із вищевказаними положеннями закону викликана тим, що відповідно до положень частин сьомої, восьмої статті 33 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII "Про державну службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Зазначені положення кореспондуються з частиною другою статті 8 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).

За правилами статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції до 28.03.2015) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема Державна судова адміністрація України. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Судом встановлено, що Кабінетом Міністрів України станом на 31.12.2014 не приведено у відповідність до вищезгаданої норми закону свої нормативно-правові акти, додаткового фінансування не передбачено, а оплата праці працівників апарату суду продовжувала здійснюватися відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів".

З 01.01.2015 пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 №80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (надалі - Закон № 80-VІІІ) визначено, що норми і положення, зокрема частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13.03.2015 установлено, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Цією нормою фактично зупинено дію абзацу 2 частини першої статті 144 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру". І весь цей час застосовувалася схема посадових окладів працівників апарату суду, яка була закріплена постановою Кабінету Міністрів України № 268, зокрема Додатком № 47, який залишався незмінним до 09.09.2015.

12.02.2015 Верховною Радою України прийнято Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VIII, яким у новій редакції викладено Закон України "Про судоустрій і статус суддів". Зокрема, абзацом другим частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у цій редакції передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Закон України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набирає чинності через тридцять днів з дня його опублікування. Оскільки Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" опублікований 26.02.2015, то Закон України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набув чинності 29.03.2015.

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ.

Водночас, вказана норма закону вказує про необхідність прийняття законодавчим органом інших законодавчих актів з метою збільшення видатків на оплату праці працівників апаратів судів. Отже, у самому ж Законі № 1697-VII, на який посилається позивач як підставу для збільшення нарахування та виплати заробітної плати відповідачем, закріплено, що для забезпечення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому ніж передбачені Законом № 2453-VІ, необхідно внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом. Однак, у встановлений строк Кабінет Міністрів України вказаних пропозицій не вніс та, відповідно, Верховна Рада України не приводила у відповідність інші законодавчі акти з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.07.2015 у справі №826/4982/15 (номер судового рішення у ЄДРСР 47843201), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 (номер судового рішення у ЄДРСР 51091040), визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо неприведення постанови від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідності до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції станом на 01.01.2015, та у відповідності до частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції станом на 28.03.2015. Зобов'язано Кабінет Міністрів України привести постанову № 268 у відповідність до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції станом на 01.01.2015, та у відповідність до частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції станом на 28.03.2015.

У процесі судового розгляду Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 02.09.2015 № 644 (набрала чинності 08.09.2015), якою внесено зміни, зокрема, до Додатку №47 до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268, та встановлено, що місячний посадовий оклад (коефіцієнт від місячного посадового окладу судді місцевого суду) для головного спеціаліста складає 0,4.

У примітці до Схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", зазначено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду".

Таким чином, у період з 09.09.2015 по 31.12.2015 головним спеціалістам, у тому числі позивачу, виплачувався оклад на підставі цієї постанови у розмірі 2756 грн /а. с. 56,102/.

Отже, у спірний період питання оплати праці державних службовців працівників апарату судів одночасно регулювалися кількома законами - Законом України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, статтею 144 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 - статтею 147 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIІІ "Про забезпечення права на справедливий суд", норми яких фактично зупинялися пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 Закону України від № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік".

З огляду на викладене, ці правовідносини характеризуються недосконалістю та суперечливістю законодавчого регулювання, зокрема пріоритетності закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, у зв'язку із поширенням на них дії нормативних актів однакової юридичної сили.

Оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду не внесено, а Законами України від 16.01.2014 № 719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції з 26.10.2014), частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції з 28.03.2015) станом на 31.12.2015 не передбачено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не мав достатніх правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівникам апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Стосовно аналогічних за змістом спірних правовідносин Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 12.07.2016 у справі №820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558) та від 13.07.2016 у справах №820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554), № 818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562) сформовано правовий висновок, відповідно до якого оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16.01.2014 № 719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та від 28.12.2008 № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ, частини першої статті 147 Закону № 2453-VІ (у редакції з 28.03.2015) не передбачено, відповідач, як головний розпорядник бюджетних коштів, не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

З приводу заявлених порушених прав позивача колегія суддів зазначає.

Суть права позивача на оплату праці та отримання заробітної плати відповідачем не порушена, оскільки упродовж спірного періоду він отримував заробітну плату відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" із дотриманням мінімальної соціальної гарантії, а саме: окладу не менше рівня мінімальної заробітної плати, що забезпечено постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 482 "Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету".

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

При цьому, заробітна плата позивача не складалася лише із одного окладу у розмірі мінімальної заробітної плати, він становив базу для нарахування інших надбавок, передбачених статті 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ та відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

За змістом статті 33 вищевказаного Закону обов'язковими складовими заробітної плати державного службовця є оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років (за наявності вислуги років), а також премії. Премії встановлюються у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів (абзац 1, підпункт 1 "в" та підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268).

Водночас, позивачу як працівнику апарату суду та державному службовцю, упродовж оспорюваного періоду щомісячно виплачувалась надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, а також премії, що перевищують мінімальний розмір у 10 відсотків посадового окладу /а. с. 60-102/.

При цьому слід прийняти до уваги, що встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та премії є правом керівника. Встановлення надбавок здійснюється у межах затвердженого фонду оплати праці, а премій - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці (абзац 1, підпункт 1 "в" та підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", пункт 14 Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2014 № 65 "Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету", в редакції, яка діяла на період існування спірних відносин). Отже, розміри надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та розміри премій не визначені законом, їх виплата є правом, а не обов'язком керівника за умови економії та достатності фонду заробітної плати.

Таким чином, економія фонду заробітної плати, яка мала місце в оспорюваний період, використана і в майбутньому вона не може виникнути. І хоча розмір вказаної надбавки і премії встановлювався, зокрема у відсотковому значенні до посадового окладу, який був на той час встановлений у штатному розписі суду, однак, очевидно, що в разі встановлення посадового окладу у більшому розмірі, передбаченому Законом України "Про судоустрій і статус суддів", та відповідно зменшення або взагалі відсутності економії фонду заробітної плати, ці виплати встановлювались би у меншому розмірі або взагалі не встановлювались.

До того ж, встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та премії, є правом керівника. Законом розмір даної надбавки і премії не визначений, постанова Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 визначення їх розміру відносить до компетенції керівника відповідного державного органу. Отже, фактично, встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та премії, визначення їх розміру є виключним повноваженням керівника державного органу у межах економії фонду заробітної плати.

Це повноваження реалізовано в період спірних правовідносин з урахуванням, зокрема фінансових можливостей суду: розміру фонду оплати праці, наявності та розміру його економії, які існували на той час. Повторно використати зазначене право та переглянути розміри набавок за досягнення та премій (з огляду зменшення економії фонду заробітної плати через збільшення посадового окладу) у подальшому вже не буде можливим.

Згідно з ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28.12.2016р. по справі № 820/2417/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бершов Г.Є.
Судді Ральченко І.М. Катунов В.В.
Повний текст ухвали виготовлений 27.02.2017 р.