Справа № 565/506/16-а
Суддя: Горегляд О.І.
Дата ухвалення: 2016-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №565/506/16-а
Провадження №2-а/565/40/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року м.Вараш

о 13 годині 00 хвилин

Кузнецовський міський суд Рівненської області в особі:

головуючого - судді Горегляд О.І.,

з участю:

- секретаря судового засідання - Ковбасюк А.О.,

- позивачки - ОСОБА_1,

- представника відповідача - Левадної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступника управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області) про визнання неправомірними дій щодо відмови у відновленні пенсійних виплат та зобов'язання вчинити дії щодо відновлення виплати раніше призначеної пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області (правонаступником якого є Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області, з наступними вимогами: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у поновленні її пенсійних виплат; та зобов'язати відповідача відновити їй виплату раніше призначеної пенсії з 12 жовтня 2015 року та виплатити недоплачену суму пенсії. Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з 01 грудня 2012 року вона перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області (правонаступником якого є Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області) та до 01 квітня 2015 року отримувала пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про державну службу». Згідно з доводами позивачки з моменту призначення пенсії та по даний час вона працює в органах місцевого самоврядування на посаді начальника управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області. Однак, з 01 квітня 2015 року їй було припинено виплату пенсії. 23 лютого 2016 рок, як зазначає ОСОБА_1 у позовній заяві, вона звернулась до відповідача із письмовою заявою про поновлення виплати пенсії з 01 червня 2015 року, проте отримала від управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступником якого є Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області) письмову відмову від 25 лютого 2016 року з покликанням на ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІІ від 24 грудня 2015 року. Такі дії відповідача позивачка вважає неправомірними та такими, що порушують її конституційні права. Покликаючись на пункт 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року, відповідно до якого у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних та на загальних підставах, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 стверджує, що з 01 червня 2015 року вона втратила право на призначення пенсії на підставі Закону України «Про державну службу». За таких обставин, згідно з аргументами позивачки обмеження щодо тимчасового припинення виплати пенсій державним службовцям з 01 червня 2015 року на неї не поширюються, так як до 01 червня 2015 року не був прийнятий закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних та на загальних підставах, і відповідно з вказаної дати норми Закону України «Про державну службу» в частині пенсійного забезпечення скасовані, внаслідок чого пенсії за цим законом не призначаються. ОСОБА_1 вказала, що з 01 червня 2015 року посада, на якій вона працює, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», в зв'язку з чим підстави для невиплати їй пенсії призначеної відповідно до цього закону відпали. Окрім цього, в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 покликається на ст.ст.8, 19, 22, 46 Конституції України, зазначивши, що Конституція України, має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти мають відповідати їй, норми Конституції України є нормами прямої дії і звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно з доводами позивачки право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, гарантується Конституцією України і не може бути скасоване, зміст та обсяг вказаного існуючого права на пенсійне забезпечення, яке відповідно до ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мають громадяни України, застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, не може бути звужене при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. З врахуванням наведеного, ОСОБА_1 стверджує, що у відповідача відсутні законні підстави для припинення виплати їй раніше призначеної пенсії за віком.

У доповненні до адміністративного позову, поданому в суд 19 вересня 2016 року, ОСОБА_1 вказала, що відмовою в поновленні пенсійних виплат як з 01 січня 2015 року, так і з 01 січня 2016 року відповідач порушив норми ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в поєднанні зі ст.1 Першого протоколу, що гарантують рівність у здійсненні прав і свобод без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або інших обставин. Згідно з доводами позивачки припинення виплати пенсії, вчинене відповідачем з огляду на її рід занять, водночас коли іншим особам, які працюють в інших сферах чи секторах державного впливу та економіки, виплата пенсії продовжується, слідуючи визначенню, наведеному у п.п.48-49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 07 лютого 2014 року, є дискримінацією, тобто поводженням з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування. Такі дії відповідача ОСОБА_1 вважає дискримінацією при здійсненні нею права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії, зазначивши, що надбавки, доплати і пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини та визнані рішеннями Конституційного Суду України необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень. Покликаючись на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кечко проти України», позивачка стверджує, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Таким чином, згідно з доводами ОСОБА_1 запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІІ від 24 грудня 2015 року тимчасові обмеження щодо виплати пенсії порушують її право на соціальний захист та суперечать ст.14, ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо заборони дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат, ст.ст.22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, в тому числі в сфері соціального захисту та пенсійних виплат, ст.8 Конституції України щодо верховенства права і застосування судами при розгляді справ Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, як акта прямої дії, та основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат. З врахуванням цих підстав і обгрунтувань позивачка просить суд задоволити її вимоги в повному обсязі.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» №1055 від 16 грудня 2015 року з подальшими змінами управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області та управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області реорганізовано шляхом їх злиття та утворено Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області.

З огляду на викладену обставину, судом під час розгляду справи ухвалою від 03 жовтня 2016 року, занесеною до журналу судового засідання, в порядку ч.1 ст.52 КАС України замінено первинного відповідача - управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області належним відповідачем - Володимирецьким об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області.

У судовому засіданні ОСОБА_1 повністю підтримала свої позовні вимоги, заявлені до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступника управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області) про визнання неправомірними дій щодо відмови у відновленні пенсійних виплат та зобов'язання вчинити дії щодо відновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком з мотивів і доводів, викладених у позовній заяві та в доповненні до неї. При вирішенні спору позивачка просила суд врахувати, що оспорювані нею дії відповідача порушують її конституційне право на соціальний захист і пенсійне забезпечення, яке виникло як у застрахованої особи, яка сплачувала страхові внески, з досягненням пенсійного віку до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року і Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІІ від 24 грудня 2015 року та до набрання ними чинності, та є дискримінацією за видом трудової діяльності в порівнянні з іншими особами, які працюють в інших сферах, а не в органі місцевого самоврядування. Окрім цього, ОСОБА_1 покликалася на ряд судових рішень Кузнецовського міського суду Рівненської області в справах №565/889/16-а, №571/906/16-а, Житомирського апеляційного адміністративного суду в справах №565/154/16-а, 278/496/16-а, №565/584/16-а, №556/670/16-а, Львівського апеляційного адміністративного суду в справі №876/3943/16, Одеського апеляційного адміністративного суду в справі №523/6350/16-а, Верховного Суду України в справі №333/6710/15-а, якими в аналогічних справах громадянам України поновлено виплату пенсії з 01 червня 2015 року і з 01 січня 2016 року, та вказала про необхідність дотримання судами однакового застосування норм права і недопущення дискримінації.

Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступник управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області) повністю не визнало вказаних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій щодо відмови у відновленні пенсійних виплат та зобов'язання вчинити дії щодо відновлення виплати раніше призначеної пенсії, подавши в суд письмові заперечення (лист №159/11-02 від 28 квітня 2016 року). Згідно з доводами відповідача з 01 грудня 2012 року позивачка перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про державну службу», проте Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» доповнено реченням наступного змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються», а з 01 січня 2016 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІІ від 24 грудня 2015 року внесено зміни у ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», якими цифри і слова «1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінено цифрами і словами «1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року». Заперечуючи проти позову ОСОБА_1, Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступник управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області) зазначило, що положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року не визнані такими, що не відповідають Конституції України, що є компетенцією Конституційного Суду України, тому підлягають до застосування всіма юридичними і фізичними особами, враховуючи, що вони прийняті пізніше, ніж законодавство, за яким призначалалась пенсія позивачки. На думку відповідача, соціально-економічні права не є абсолютними і розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави. За таких обставин, Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступник управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області) стверджує, що не порушувало прав позивачки та діяло відповідно до норм чинного законодавства та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 через їх необгрунтованість та у зв'язку із відсутністю доказової бази.

Представник відповідача - Левадна О.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступника управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області) щодо відмови у відновленні пенсійних виплат та зобов'язання вчинити дії щодо відновлення виплати раніше призначеної пенсії, з підстав і мотивів, викладених у письмових запереченнях. Представник відповідача зазначила, що Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступник управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області) діяло, керуючись чинними нормами законодавства, які обмежують право позивачки на отримання пенсії в період часу з 01 квітня 2015 року до 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2016 року з огляду на те, що вона перебуває на службі в органі місцевого самоврядування, що унеможливлює її пенсійне утримання одночасно із роботою на займаній посаді.

Заслухавши пояснення позивачки і представника відповідача, дослідивши та надавши оцінку всім доказам справи в їх сукупності та взаємозв'язку, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступника управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області) про визнання неправомірними дій щодо відмови у відновленні пенсійних виплат та зобов'язання вчинити дії щодо відновлення виплати раніше призначеної пенсії є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судом встановлено, що з 06 грудня 1984 року по даний час ОСОБА_1 працює в управлінні праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області на посаді начальника управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області, у період з 11 липня 2013 року до 04 серпня 2015 року перебувала на виборній посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради та належить до 7 (сьомого) рангу в межах ІV категорії посад посадової особи місцевого самоврядування. Зазначені обставини підтверджуються довідкою управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області про місце роботи і займану посаду №4 від 12 березня 2016 року.

Із пенсійної справи ОСОБА_1 №122155 слідує, що на підставі протоколу №132 від 02 липня 2004 року позивачці призначено пенсію за віком, як посадовій особі в органах місцевого самоврядування, починаючи з 16 червня 2004 року довічно. В подальшому розпорядженням відповідача №144257 від 12 серпня 2005 року позивачці здійснено перерахунок пенсії із зміною умови призначення пенсії, а саме, як державному службовцю. Нарахування і виплата вказаного виду пенсії ОСОБА_1 здійснювалося відповідачем до 01 квітня 2015 року. Дана обставина підтверджується матеріалами пенсійної справи позивачки №122155, зокрема: розпорядженням №144257 від 12 серпня 2005 року, заявою ОСОБА_1 від 17 липня 2007 року, розпорядженням №144257 від 18 липня 2007 року, розпорядженням №144257 від 13 серпня 2007 року, розпорядженням №144257 від 17 жовтня 2007 року, розпорядженням №144257 від 23 січня 2008 року, заявою позивачки від 14 березня 2008 року, розпорядженням №144257 від 20 березня 2008 року, розпорядженням №144257 від 28 квітня 2009 року, розпорядженням №144257 від 10 червня 2009 року, розпорядженням №144257 від 29 жовтня 2012 року, розпорядженням №2222222 від 04 грудня 2012 року, розпорядженням №122155 від 27 листопада 2013 року та розпорядженням №122155 від 28 листопада 2013 року, а також довідкою управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області (правонаступником якого є Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області) №485 від 19 лютого 2016 року.

Матеріали адміністративної справи свідчать, що 23 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про поновлення їй виплати пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу», мотивуючи свої вимоги тим, що до 01 червня 2015 року закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, вказаний у п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року прийнятий не був.

Розглянувши дану заяву позивачки, управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області (правонаступником якого є Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області) листом №514/С-29 від 25 лютого 2016 року відмовило їй у поновленні виплати пенсії, покликаючись на зміни ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІІ від 24 грудня 2015 року, який набрав чинності з 01 січня 2016 року, а також на п.5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року. При цьому відповідач зазначив, що з 01 червня 2015 року в порядку та на умовах, визначених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податковим і Митним кодексами України, Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, не призначаються і не перераховуються. За таких обставин, управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області (правонаступником якого є Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області) у досліджуваному листі зазначило, що оскільки ОСОБА_1 продовжує працювати в органах місцевого самоврядування підстав для відновлення їй виплати пенсії - немає.

Проте такий висновок відповідача суперечить нормам національного та міжнародного права та порушує права позивачки на пенсійне забезпечення.

Так, 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02 березня 2015 року.

Пунктом 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02 березня 2015 року внесено зміни до ст.37 Закону України «Про державну службу», згідно з якими тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються. З 1 січня 2016 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії в порядку і на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про наукову і науково-технічну діяльність», виплачується у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Пунктом 9 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року внесено зміни до ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», згідно з якими тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Пунктом 12 Розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року внесено зміни в ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно яких: тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. З 1 січня 2016 року пенсії виплачуються без урахування одержуваної заробітної плати (доходу) або пенсійних виплат з накопичувальної системи пенсійного страхування чи пенсійних виплат із системи недержавного пенсійного забезпечення.

Керуючись вказаним Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02 березня 2015 року відповідач припинив виплату пенсії за віком позивачу з 01 квітня 2015 року.

Проте, пунктом 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Оскільки вказаний в пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року не прийнятий, то у зв'язку з цим з вказаної дати скасовані норми Закону України «Про державну службу» і Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» щодо пенсійного забезпечення, і відповідно пенсія згідно даних Законів не призначається.

За таких обставин, особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу» і Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», з 01 червня 2015 року пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, з 01 червня 2015 року посада, на якій працює ОСОБА_1, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» і Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», у зв'язку з чим відсутні підстави для невиплати позивачці раніше призначеної пенсії за віком з покликанням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року і відмова відповідача відновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 01 червня 2015 року до 31 грудня 2015 року, викладена управлінням Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області (правонаступником якого є Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області) у листі №514/С-29 від 25 лютого 2016 року, є необгрунтованою.

Будь-яких доводів у спростування вищевикладених обставин відповідачем та його представником не наведено і доказів не надано.

01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року.

Пунктом 6 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року у ст.37 Закону України «Про державну службу» абзаци перший та другий частини четвертої викладено в новій редакції: тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються; та у частині п'ятій цифри «2016» замінено цифрами «2017».

Пунктом 17 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року у ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» цифри і слова «1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінено цифрами і словами «1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року».

Згідно з пунктом 22 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року абзаци другий і третій ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» викладено в новій редакції, якою визначено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. В абзаці шостому цифри «2016» замінено цифрами «2017» та доповнити словами «крім випадків, передбачених законом».

Зазначені норми права, що передбачені в Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року і в Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року, суттєво звужують зміст і обсяг існуючого у позивачки права на соціальний захист, в тому числі права на пенсійне забезпечення за віком, яке виникло до прийняття і набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року.

Статтею 22 Конституції України, яка є нормою прямої дії, передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У ст.46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Частиною 1 ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно з ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Так, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Судом встановлено, що позивачку позбавлено пенсії у порушення вимог та положень статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Конвенція) в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, з огляду на таке.

Відповідно до ст.1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.

Статтею 14 Конвенції передбачено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін «дискримінація» має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод».

Водночас, всупереч ст.14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачці з огляду на її рід занять припинено виплату пенсії в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачкою положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивачки при здійсненні нею права на мирне володіння майном та отримання раніше призначеної пенсії.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява №36042/97, n.48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), n.39, Reports 1997-1).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Слідуючи п.41 згадуваного рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року, якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (там же, п. 54).

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Конвенції поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законне сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке законне сподівання виникло у ОСОБА_1 з моменту призначення їй пенсії за віком та набуття нею права на її виплату з часу призначення пенсії. Сам факт виникнення та існування у позивачки права на отримання пенсії за віком до внесення змін до чинного законодавства Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року не оспорюється сторонами, тому за таких обставин суть цього права ОСОБА_1 є достатньо чіткою для застосування статті 1 Першого протоколу та свідчить, що дійсно право позивачки на отримання пенсії за віком, яке було передбачене національним законодавством до внесення змін, становило майно у значенні цього положення.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), №17767/08, п.72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших, актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, №68385/10 та №71378/10, від 26 вересня 2014 pоку).

Згідно з тлумаченням Європейського Суду з прав людини, викладеним у п.53 рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, №68385/10 та №71378/10, від 26 вересня 2014 pоку) першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

У даній адміністративній справі з'ясовано, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року і Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року право позивачки на отримання пенсії за віком як таке стало залежним від місця її служби та призвело до ситуації, в якій ОСОБА_1, пропрацювавши багато років, досягнувши пенсійного віку та сплативши страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, тимчасово, починаючи з 01 квітня 2015 року до 31 грудня 2016 року, позбавлена права на пенсію за віком, яке у неї виникло раніше, лише на тій підставі, що вона працює в органах місцевого самоврядування. Вказану пенсію позивачка отримувала б протягом вказаного часу в разі припинення нею служби в органах місцевого самоврядування або в разі продовження трудової діяльності в інших сферах, наприклад, у державному секторі економіки. Отже, ОСОБА_1 перебуває у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які працюють в інших сферах, а не в органах місцевого самоврядування, проте реалізація права на отримання пенсії яких здійснюється по-різному. Вказані обставини свідчать про дискримінаційне тимчасове позбавлення позивачки пенсії за віком, право на яку у неї виникло раніше, та відсутність балансу між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Жодних обґрунтувань для виправдання відмінності у такому ставленні до пенсіонерів наведені закони не містять.

Таким чином, запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року тимчасові обмеження виплати пенсії особам, що працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», та посадовим особам місцевого самоврядування у період служби в органах місцевого самоврядування суперечать ст.14, ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо недопущення дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат, ст.ст.22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат, основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат і державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, а також коли закон, який прийнятий після введення в дію Конституції, суперечить їй.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та Закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004).

Відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи письмові заперечення Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступника управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області), суд вважає, що останнім не доведено правомірності припинення виплати пенсії позивачці в період часу з 01 червня 2015 року до теперішнього часу.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що діями відповідача безпосередньо порушено право ОСОБА_1 на соціальний захист, гарантоване ст.ст.22, 46, 58 Конституції України, ст.14, ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства. За таких обставин, виплата раніше призначеної відповідачем ОСОБА_1 пенсії за віком підлягає відновленню, починаючи з 12 жовтня 2015 року (з урахуванням позовних вимог, строку звернення позивачки до суду та положень ст.99 КАС України), у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Враховуючи наведені обставини, керуючись ч.1 ст.2, ч.ч.1-3 ст.8, ч.ч.4, 6 ст.9, ч.ч.1, 2 ст.11, ч.ч.1, 2 ст.71, ч.1 ст.158, ст.159, ч.ч.1-3 ст.160, ст.ст.161-163, ч.ч.1, 2 ст.186, п.1 ч.1 ст.256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Володимирецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступника управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області) про визнання неправомірними дій щодо відмови у відновленні пенсійних виплат та зобов'язання вчинити дії щодо відновлення виплати раніше призначеної пенсії задоволити повністю.

Визнати неправомірною відмову управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області, правонаступником якого є Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області, у відновленні пенсійних виплат ОСОБА_1.

Зобов'язати Володимирецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступника управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області) відновити виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії, починаючи з 12 жовтня 2015 року.

Постанова суду в частині присудження ОСОБА_1 пенсійних виплат у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Володимирецькому об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступнику управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовськ Рівненської області) подати до Кузнецовського міського суду Рівненської області звіт про виконання даної постанови в місячний строк в частині негайного виконання - з дня одержання її копії, а в іншій частині постанови - з дня набрання законної сили.

На постанову суду до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Кузнецовський міський суд Рівненської області може бути подана апеляційна скарга з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Головуючий суддя О.І.Горегляд