Справа № 826/11829/16
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2017-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

21 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Мамчура Я.С. Собківа Я.М. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконними, нечинними постанов, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України про визнання незаконними та нечинними з моменту прийняття Постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2016р. № 167 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» та від 08.06.2016р. № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права; у порядку ст. 267 КАС України зобов'язати відповідача подати до суду у 10-денний строк звіт про виконання постанови (рішення).

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який з'явився в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в АДРЕСА_1

Позивач неодноразово звертався до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання із заявою про виплату йому пенсії на поштове відділення міста Ізюм. Разом з тим, від Ізюмського районного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, у відповідь на звернення, позивач отримав листа від 29.06.2016р. № 143/К-14, яким його повідомлено про те, що на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014р. № 636, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2016р. № 167, починаючи з 01.07.2016р., виплата пенсій внутрішньо переміщених осіб здійснюється виключно через рахунки Акціонерного товариства «Ощадбанк».

Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 14.03.2016р. № 167 внесено зміни до ряду постанов Кабінету Міністрів України, зокрема до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014р. № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», пункт 1 якої, викладено у наступній редакції «Установити, що:

- призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312). Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором;

- призначені починаючи з 1 травня 2016 р. внутрішньо переміщеним особам пенсії (щомісячне довічне грошове утримання), усі види соціальної допомоги та компенсації, довічні державні стипендії, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, виплачуються через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»;

- починаючи з 1 липня 2016 р. виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, довічних державних стипендій за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»;

- для ідентифікації одержувачів пенсій, які є внутрішньо переміщеними особами, та забезпечення виплати їм пенсій здійснюється емісія платіжних карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису.

Строк дії карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, встановлюється до трьох років за умови проходження фізичної ідентифікації клієнта в установах Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» перші 2 рази кожні шість місяців, у подальшому - кожні 12 місяців. Після завершення строку дії картки вона перевипускається за рахунок Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

За відсутності проходження фізичної ідентифікації одержувачів пенсій Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» зупиняє видаткові операції за поточним рахунком до моменту звернення клієнта та щомісяця повідомляє Мінфіну.

Зазначені у цьому пункті виплати припиняються з місяця, наступного за тим, у якому завершився строк дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. У разі продовження строку дії довідки зазначені виплати поновлюються з дати припинення їх виплати».

У свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08.06.2016р. № 365 також внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014р. № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у відповідності до яких, абзац 5 пункту 1 викладено у такій редакції: «для ідентифікації одержувачів соціальних виплат, які є внутрішньо переміщеними особами, та забезпечення виплати їм соціальних виплат здійснюється емісія платіжних карток із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису. Для одержувачів пенсій така картка одночасно є пенсійним посвідченням», а у першому реченні абзацу шостого слова «які одночасно є пенсійним посвідченням» виключено.

Вважаючи дані положення вказаних Постанов Кабінету Міністрів України такими, що не відповідають акту вищої юридичної сили, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 113 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 р. № 794-VII, Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади, здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів, відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», до основних його завдань відноситься, зокрема, забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров'я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв'язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Положеннями ст. 41 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що Кабінет Міністрів України спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України. Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції та законів України здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на його засіданнях більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону.

В силу ст. 117 Конституції України, яка кореспондує зі ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», передбачено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Стаття 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. № 1706-VII визначає повноваження Кабінету Міністрів України з питань забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, зокрема, Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014р. № 637, до якої Постановами Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 14.03.2016р. № 167 та «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08.06.2016р. № 365 внесено ряд змін, зокрема ті, які позивач вважає такими, що не відповідають акту вищої юридичної сили - Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно преамбули Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення (частина третя статті 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Відповідно до положень пункту 7 частини першої статті 16 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право обирати порядок здійснення виплати пенсії.

Пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством (ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Виходячи з вищевикладеного, судом першої інстанції вірно зазначено, що особа, якій призначено пенсію, може самостійно обрати один з двох можливих способів отримання пенсії, а саме: у грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або шляхом перерахування на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Однак, як зазначено апелянтом, положеннями Постанов Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 14.03.2016р. № 167 та «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08.06.2016р. № 365 вказаний порядок, всупереч наведеним приписам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», змінено, обмеживши апелянта у можливості отримувати пенсію виключно через банківські установи Акціонерного товариства «Ощадбанк».

Вказані доводи апелянта колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Так, згідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 14.03.2016р. № 167, виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним, відповідно до пункту 3 цієї постанови, тристороннім договором.

Отже, внутрішньо переміщених осіб вказаним актом Кабінету Міністрів України не позбавлено права на отримання пенсії за місцем їхнього проживання, яке передбачено положеннями Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що метою прийняття відповідачем оскаржуваних постанов є збереження коштів соціально незахищених осіб, які перебувають на обліку як особи, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення; забезпечення виплати пенсійних і соціальних допомог; недопущення застосування шахрайських схем і протиправних дій під час здійснення таких виплат.

Оскаржувана Постанова № 365 є спеціальним нормативно-правовим актом, виданим на виконання вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», що встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Разом з тим, Постанова № 365 прийнята з метою удосконалення системи призначення здійснення контролю за соціальними виплатами внутрішньо переміщеним особам.

Таким чином, враховуючи те, що зазначена Постанова була прийнята на виконання вищезазначених положень Законів України та з метою реалізації політики у сфері соціального захисту переміщених осіб, надання Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» статусу уповноваженого банку в межах зазначеної програми здійснено Кабінетом Міністрів України на виконання Закону України Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та в межах наданих Кабінету Міністрів України повноважень.

При цьому, оскаржувана Постанова не тільки надає можливість забезпечити здійснення адресних виплат через установи уповноваженого банку, але й водночас, не позбавляє права відповідних одержувачів коштів отримати такі виплати та, за необхідності і бажання, розмістити отримані кошти в будь-якій іншій банківській установі.

Також, як вірно зазначено судом першої інстанції, положення оскаржуваних постанов Кабінету Міністрів України, згідно з якими, платіжна картка одночасно є пенсійним посвідченням, не є свідченням порушення вимог частини другої статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки видача такої картки не позбавляє особу статусу особи, яка отримує пенсію, а є лише засобом ідентифікації такої особи при здійсненні їй виплати через відповідні установи банку.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Щодо вимоги апелянта про зобов'язання відповідача подати до суду у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення, колегія суддів вважає її безпідставною, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу зазначеної норми слідує, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов'язком суду, та має застосовуватися у виключних випадках.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 було відмовлено в задоволенні позову, а вищевказана вимога є похідною від позовних вимог, колегія суддів вважає, що вимога апелянта про зобов'язання відповідача подати до суду у десятиденний строк звіт про виконання даного судового рішення, також, задоволенню не підлягає.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Вівдиченко Т.Р. Мамчур Я.С. Собків Я.М.

Повний текст ухвали виготовлено 24.02.2017 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Мамчур Я.С

Собків Я.М.