Справа № 182/4921/15-а(2-а/0182/47/2016)
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

22 лютого 2017 рокусправа № 182/4921/15-а(2-а/0182/47/2016)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.

за участю представників:

прокурора: - Мищук Н.П.

позивача: - не з'явився

відповідача: - не з'явився

третіх осіб: - не з'явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2016 року

у справі № 182/4921/15-а

за позовом Нікопольського місцевого прокурора в інтересах Нікопольської міської ради

до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дряблова Олександра Володимировича

треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_2, приватне підприємство «Нікопольська приватна пивоварня»

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Нікопольська місцева прокуратура звернулася до суду з позовом в інтересах Нікопольської міської ради до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дряблова Олександра Володимировича, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_4, ОСОБА_2, приватного підприємства «Нікопольська приватна пивоварня», в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дряблова О.В про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.02.2014 за індексним номером 11144329 про реєстрацію за ОСОБА_4 1/2 частки будівлі «Т» за адресою: АДРЕСА_1.

зобов'язати приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дряблова О.В. внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на 1/2 частки будівлі «Т» за адресою: АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію речового права №11144329 від 24.02.2014).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що документи, які були підставою для проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на 1/2 частки будівлі «Т» за адресою: АДРЕСА_1, визнано недійсними в судовому порядку, отже така реєстрація є незаконною, підлягає скасуванню.

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.08.2016 адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

Постанову суду мотивовано незаконністю прийнятого приватним нотаріусом 24.02.2014 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 11144329) на підставі договору дарування від 24.02.2014, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, з огляду на визнання вказаного договору дарування недійсним заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду по справі № 182/1668/15-ц від 06.07.2015.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, третя особа - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_2 зазначає, що прокурором не обґрунтовано належним чином підстав для представництва Нікопольської міської ради в суді, а судом не підтверджено цих підстав. Також прокурором не доведено, що нотаріусом в даному випадку порушені чії-небудь права, які потребують судового захисту в розумінні ст.6 КАС України.

Посилаючись на Закон України «Про нотаріат» та Прикінцеві та перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, третя особа зазначає, що справи щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні повинні розглядатися в порядку позовного провадження як спір про право. Крім того, правовідносини, що виникають між нотаріусами та іншими суб'єктами нотаріальної діяльності не можуть характеризуватися як владні відносини у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України. Отже з урахуванням положень ст.17 КАС України третя особа дійшла висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Третя особа - ОСОБА_2, його представник, представники Нікопольської міської ради, відповідача та інших третіх осіб в судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання означені особи повідомлені судом належним чином.

Представник прокурора в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечує, просить залишити постанову суду першої інстанції без змін, посилається на те, що судом прийнято законне та обґрунтоване рішення, наведені ОСОБА_2 обставини та доводи не відповідають нормам діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга третьої особи підлягає задоволенню частково, провадження в адміністративній справі підлягає закриттю.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, Нікопольська міська рада є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 17.05.2013 у справі №182/3311/13-ц за ОСОБА_2 визнано право власності на самочинно збудовану будівлю, розташовану за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7).

На підставі вказаного судового рішення 08.07.2013 державним реєстратором Державної реєстраційної служби України Дахно A.M. прийнято рішення індексний № 3742906 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об'єкт нерухомого майна - будівлю «Т», розташовану за адресою: АДРЕСА_1, 12.06.2013 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про право власності 1556882 (а.с.12).

24.02.2014 між гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_4 укладений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 (дарувальник) безоплатно передає ОСОБА_4 (обдаровуваній) 1/2 частки будівлі «Т» за адресою: АДРЕСА_1.

24.02.2014 означений договір посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дрябловим О.В. (зареєстровано в реєстрі за № 128).

Того ж дня 24.02.2014 на підставі договору дарування від 24.02.2014 приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дрябловим О.В. прийнято рішення індексний номер 11144329 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на означену частку будівлі, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про право власності 4768192 (а.с.12).

В подальшому рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.03.2014 у справі № 22-ц/774/1775/14 рішення Нікопольського міськрайонного суду від 17.05.2013 скасовано, в задоволені позову ОСОБА_2 про визнання права власності на будівлю «Т» за адресою: АДРЕСА_1, відмовлено (а.с.8-9).

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду по справі № 182/1668/15-ц від 06.07.2015 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір дарування 1/2 частки будівлі «Т» за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дрябловим О.В. від 24.02.2014 року за № 128, визнано недійсним (а.с.15).

Посилаючись на те, що вказане заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду по справі № 182/1668/15-ц від 06.07.2015 є документом, що підтверджує припинення права власності, та вважаючи у зв'язку з цим рішення приватного нотаріуса від 24.02.2014 про державну реєстрацію прав незаконним, прокурор звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

З огляду на фактичні обставини спрви, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносни, апеляційний суд зазначає наступне.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV в редакції на момент виникнення спірних відносин).

Згідно ч.5 ст.3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.

Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

За приписами ч.1 ст.9 Закону № 1952-IV в редакції на момент прийняття відповідачем спірного рішення, у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Аналогічні положення містяться і в ст. 46 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 №3425-ХІІ, відповідно до якої, нотаріус є спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, здійснює повноваження відповідно до Закону України №1952-IV.

У відповідності до п.2 ч.2 ст.9 Закону № 1952-IV державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (п.1 ч.2 ст.9 Закону № 1952-IV).

Отже, нотаріуси - у випадках, встановлених Законом, є державними реєстраторами як спеціальні суб'єкти, і уповноважені приймати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також про відмову в такій державній реєстрації в залежності від результатів перевірки заявлених прав, зокрема, на відповідність вимогам законодавства.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає помилковими доводи третьої особи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо відсутності у відповідача статусу суб'єкта владних повноважень в розумінні п.7 ч.1 ст.3 КАС України.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про підвідомчість даної справи адміністративному суду.

Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ч.1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч.1 ст.3 КАС України).

Отже публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб'єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

В даному випадку предметом спору не є правомірність дій приватного нотаріуса під час здійснення реєстраційних дій. Фактично спірним є питання застосування наслідків недійсності правочину - скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на 1/2 частки будівлі «Т» за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із ч.ч.2, 3 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на наведене та правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав або майна в інших осіб.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже висновок суду першої інстанції, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, не ґрунтується на правильному застосуванні норм права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись вимогами ч.1 ст.203 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених ст.ст.155 і 157 цього Кодексу.

Зважаючи на той факт, що суд першої інстанції невірно застосував норми процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, постанову суду першої інстанції слід скасувати, провадження в адміністративній справі закрити, роз'яснивши позивачу, що вимоги заявлені в даному позові, можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 157, 155, 203, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2016 року у справі № 182/4921/15-а скасувати.

Провадження в адміністративній справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко