Справа № 2-а-1780/11/2113
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2012-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2012 р.Справа № 2-а-1780/11/2113

Категорія:10.3.2Головуючий в 1 інстанції: Терещенко О.Є.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів Турецької І.О.

ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 25 березня 2011 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Каховської міської ради про визнання дій незаконними та зобовязання сплатити кошти, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2011 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати незаконними дії відповідача щодо невиплати йому належних коштів по доплаті на дитину, зобовязати УПСЗН виплатити йому 20 436 грн. заборгованості по щомісячній доплаті відповідно до положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»за період з 01.07.2002 року по 31.12.1010 року.

Постановою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 25 березня 2011 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи»потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 ст.27 цього Закону та їх батькам надаються таки гарантовані державою компенсації та пільги, як щомісячна виплата 50 процентів мінімальної заробітної плати незалежно від інших виплат на кожну дитину шкільного віку, яка евакуйована із зони відчуження або народилася після 26 квітня 1986 року від батька, який на час настання вагітності матері, має підстави належати до категорії 1 або 2, або матері, яка на час настання вагітності або під час вагітності має підстави належати до категорії 1 або 2, а також на кожну дитину, яка проживала у зоні безумовного (обов'язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення.

Судом першої інстанції у справі зясовано, що ОСОБА_3 є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи 2 категорії, та має неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка, відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», також являється громадянкою, потерпілою від Чорнобильської катастрофи, тому на нього і дитину поширюється дія пункту 6 частини першої статті 30 Закону N 796-XII.

Однак у 2000 - 2010 роках щомісячні виплати на дитину здійснювалися УПСЗН, виходячи з розмірів, встановлених постановами Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 р. N 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та від 20 квітня 2007 р. N 649 "Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Відповідачем залишено без задоволення вимогу позивача в заяві від 21 січня 20011 року про виплату йому різниці між визначеними Законом N 796-XII і фактично виплаченими щомісячними виплатами на дитину.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виконання Закону N 796-XII залежить від фінансових ресурсів доходної частини Державного бюджету України. Оскільки відповідач лише виконує рішення центральних органів державної влади, його дії не можна визнати неправомірними.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, та зазначає наступне.

Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, соціальний захист потерпілого населення, визначені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Статтею 63 Закону передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року N 256, якою затверджений Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, встановлено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення.

Таким чином, відповідач є головним розпорядником коштів місцевого бюджету за рахунок субвенцій з державного бюджету та на нього покладений обов'язок щодо реалізації механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, зокрема, пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Колегія суддів вважає необґрунтованим застосування відповідачем при виплаті компенсації на дитину розміру таких виплат, який встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.96 року N 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2007 року N 649 "Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Постанови, положення, порядки готуються на підставі законів України, актів чи доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України, рішень урядових комітетів, доручень Прем'єр-міністра, Першого віце-прем'єр-міністра, віце-прем'єр-міністрів (пункт 10 розділу VI Тимчасового регламенту Кабінету Міністрів України від 5 червня 2000 року N 915).

Таким чином, нормативно-правові акти КМУ повинні відповідати актам вищої юридичної сили.

Згідно ст. 67 Закону N 796-XII, конкретні розміри всіх видів доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Встановлений постановою Кабінету Міністрів України N 836 від 26 липня 1996 року "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" розмір щомісячної грошової допомоги дітям, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи до квітня 2007 року не збільшувався, в той час як Законами України про мінімальну заробітну плату та про державний бюджет на відповідний рік розмір мінімальної заробітної плати збільшувався неодноразово, і вказаний розмір щомісячної компенсації є значно нижчим за відповідний, передбачений п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону N 796-XII, кратний розміру мінімальної заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2007 р. N 649 "Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" розмір щомісячної виплати зазначеній категорії громадян встановлено в сумі 16 гривень 50 копійок, проте і вказаний розмір щомісячної компенсації є значно нижчим за відповідний, передбачений п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону N 796-XII.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що щомісячні виплати позивачеві на його неповнолітню дитину мали здійснюватися виходячи з мінімальної заробітної плати у розмірі, встановленому пунктом 6 частини першої статті 30 Закону N 796-XII (крім виплат упродовж 2006 року з урахуванням призупинення пунктом 37 статті 77 Закону України "Про Державний бюджет на 2006 рік" дії в частині виплат компенсацій і допомог відповідно до мінімальної заробітної плати, зокрема цієї норми; виплат за 2007 рік до 09.07.2007 року у звязку з визнанням таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) зупинення дії пункту 6 частини першої статті 30, передбачене пунктом 30 статті 71 Закону України від 19.12.2006 р. N 489-V, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року; та виплат за 2008 рік до 22.05.2008 року у звязку з визнанням змін, внесених підпунктом "а" підпункту 5 пункту 28 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. N 107-VI, такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008).

Поряд з цим колегія суддів зазначає, що, оскільки даний спір є публічно-правовим, під час вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду необхідно керуватися нормами ст.99 КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Після закінчення цього часу особа не втрачає права звернутися із адміністративним позовом, але за відсутності підстав для поновлення строку, адміністративний позов залишається без розгляду на тій підставі, що пропущено строк звернення.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Позивачем не зазначено обґрунтованих обставин, що можуть бути визнані судом поважними для пропуску строку звернення до суду та не надано належних доказів на підтвердження поважності причини пропуску строку, встановленого статтею 99 КАС України.

Впордовж 2000-2010 років позивач щомісяця отримував допомогу на дитину шкільного віку та достеменно знав про її розмір, а до суду звернувся лише 15 лютого 2011 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач пропустив передбачений законом строк звернення до суду щодо стягнення недоплачених сумм за період з 01.04. 2000 року по 14.05.2010 року без поважних причин, тому вважає за необхідне застосувати наслідки пропуску строку звернення до адміністративного суду, передбачені ст. 100 КАС України, а саме, залишити позовну заяву без розгляду. Права позивача підлягають захисту лише за період з 15.05.2010 року.

Зважаючи на все вище викладене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу та скасувати судове рішення із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову з наведених вище мотивів.

Керуючись: ст.ст. 195, 196, п.3 ч.1 ст. 198, ст. 202, ч.2 ст. 205, ст.ст.207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 25 березня 2011 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Каховської міської ради про визнання дій незаконними та зобовязання сплатити кошти скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Каховської міської ради щодо відмови у донарахуванні та виплаті щомісячних виплат на дитину шкільного віку, яка постраждала від наслідків аварії на ЧАЕС за період з 15.05.2010 року.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Каховської міської ради здійснити перерахунок та виплату щомісячних виплат ОСОБА_3 на неповнолітню дитину відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи»у розмірі 50 процентів мінімальної заробітної плати за період з 15.05.2010 року.

Позовні вимоги про стягнення коштів за період з 01.04.2000 року по 14.05.2010 року залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Суддя - доповідач: І.П. Косцова

Судді: І.О. Турецька

ОСОБА_2.