Справа № 810/2868/16
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2017-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/2868/16 Головуючий у 1-й інстанції: Панова Г.В. Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

21 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Собківа Я.М. Сорочко Є.О. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації на постанову Київського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Київської обласної державної адміністрації, Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації про визнання дій незаконними, визнання права та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Київської обласної державної адміністрації, Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації про: - визнання незаконними дій Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації щодо відмови у визнанні позивача постраждалим від наслідків Чорнобильської катастрофи І категорії та визнання незаконними дій щодо відмови видати посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії; - визнання позивача постраждалим від наслідків Чорнобильської катастрофи І категорії; - зобов'язання Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації видати посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації Київської області у прийнятті документів та оформленні подання до Київської обласної державної адміністрації щодо оформлення ОСОБА_5 посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І, викладену в листі від 27.07.2016р. № 01-28/1830. Визнано протиправною відмову Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації щодо визнання ОСОБА_5 постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії та видачі відповідного посвідчення постраждалого внаслідок аварії на ЧАЕС І категорії. Зобов'язано Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації Київської області розглянуті надані ОСОБА_5 документи, оформити та направити відповідне подання для розгляду уповноваженим органом - Київською обласною державною адміністрацією для вирішення питання про присвоєння ОСОБА_5 статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І. Зобов'язано Київську обласну державну адміністрацію розглянути подання Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації Київської області про встановлення ОСОБА_5 статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І та видати ОСОБА_5 посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянта, який з'явився в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 10.05.1993р. Київською облдержадміністрацією ОСОБА_5 було видано посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1993 роках (категорія 4). Термін дії цього посвідчення є безстроковим.

11.07.2016р. Центральною міжвідомчою експертною комісією позивачу було видано експертний висновок № 9375 на предмет встановлення причинного зв'язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, яким встановлено, що захворювання ОСОБА_5 пов'язане з впливом аварії на ЧАЕС.

Крім цього, 21.07.2016р. позивач отримав довідку медико-соціальної експертної комісії, відповідно до якої, йому встановлена довічно 2 група інвалідності з 21.07.2016р. по захворюванню, пов'язаному із впливом аварії на ЧАЕС.

В липні 2016 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення міської ради Богуславської районної державної адміністрації з заявою про видачу посвідчення потерпілого від ЧАЕС І категорії.

Проте, листом № 01-28/1830 від 27.07.2016р. Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації надало відповідь, в якій позивачу роз'яснено, що на підставі Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014р. було виключено зону посиленого радіологічного контролю.

Крім того, у вказаному листі Управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області було також вказано про те, що відповідно до листа Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації № 05-49-143 від 23.01.2015р., починаючи з 01.01.2015р. Департаментом не приймаються подання райдержадміністрацій міськвиконкомів на оформлення громадянам посвідчень потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії 4.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач 11.08.2016р. звернувся до Департаменту соціального захисту населення Київської облдержадміністрації з заявою щодо видачі йому посвідчення особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії.

На вказане звернення, листом № 05-59-1599 від 17.08.2016р., позивачу було повідомлено, що з 01.01.2015р. (дати набрання чинності Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014р. № 76-VІІІ) він не проживає на території забрудненої території. Отже, з огляду на вказане, у Департаменту соціального захисту населення Київської облдержадміністрації відсутні правові підстави для видачі йому посвідчення особи постраждалого від Чорнобильської катастрофи І категорії з числа потерпілих від Чорнобильської катастрофи 4 категорії.

Зазначено, що поновлення розгляду порушеного права можливо лише за умови внесення відповідних змін до чинного законодавства України та при цьому, Департамент прикладає значних зусиль, щоб на законодавчому рівні врегулювати ситуацію, яка склалась та надасть можливість скористатись ОСОБА_5 своїми правами.

Вважаючи, незаконними дії Департаменту соціального захисту населення Київської облдержадміністрації щодо відмови у визнанні його постраждалим від наслідків Чорнобильської катастрофи І категорії, а також відмови у видачі йому відповідного посвідчення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, соціального захисту потерпілого населення, визначено Законом УРСР від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із змінами і доповненнями (далі - Закон № 796).

Відповідно до ст. 9 Закону № 796, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

За приписами пункту 4 частини 1 статті 11 Закону № 796, до потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії 4 належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

За змістом статей 14 і 65 Закону № 796, для встановлення пільг і компенсацій вказаним особам встановлюється категорія 4 та видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи регулює Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51 із змінами і доповненнями (далі - Порядок № 51).

За визначенням, наведеним у Порядку № 51, посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

Згідно пункту 6 Порядку № 51, особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.

В силу ст. 15 Закону № 796, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Положення статті 15 Закону № 796-XII, кореспондуються з приписами пункту 10 Порядку № 51, відповідно до якого, особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років посвідчення видаються на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).

Отже, особи, які станом на 1 січня 1993 року постійно проживали або працювали на території зони посиленого радіоекологічного контролю понад чотири роки, визнаються потерпілими від Чорнобильської катастрофи та мають право на встановлення пільг і компенсацій, передбачених Законом № 796-XII.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 14 Закону № 796, до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи належать інваліди з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу.

Відмовляючи у встановленні позивачу статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, відповідач посилається на Закон України від 28.12.2014р. № 76-VІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким внесено зміни до Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 27.02.1991р. № 791а-XII та, зокрема, зону посиленого радіоекологічного контролю, виключено з числа зон, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 27.02.1991р. № 791а-XII (зі змінами та доповненнями на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 791а-XII), залежно від ландшафтних та геохімічних особливостей ґрунтів, величини перевищення природного доаварійного рівня накопичення радіонуклідів у навколишньому середовищі, пов'язаних з ними ступенів можливого негативного впливу на здоров'я населення, вимог щодо здійснення радіаційного захисту населення та інших спеціальних заходів, з урахуванням загальних виробничих та соціально-побутових відносин територія, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, поділяється на зони.

Згідно частини другої статті 2 Закону № 791а-XII такими зонами, зокрема, є:

1) зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році;

2) зона безумовного (обов'язкового) відселення - це територія, що зазнала інтенсивного забруднення довгоживучими радіонуклідами, з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 15,0 Кі/кв. км та вище, або стронцію від 3,0 Кі/кв. км та вище, або плутонію від 0,1 Кі/кв. км та вище, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 5,0 мЗв (0,5 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період;

3) зона гарантованого добровільного відселення - це територія з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 5,0 до 15,0 Кі/кв. км, або стронцію від 0,15 до 3,0 Кі/кв. км, або плутонію від 0,01 до 0,1 Кі/кв. км, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 1,0 мЗв (0,1 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період.

До 01.01.2015 року до зон, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, належала й зона посиленого радіоекологічного контролю - це територія з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 1,0 до 5,0 Кі/кв. км, або стронцію від 0,02 до 0,15 Кі/кв. км, або плутонію від 0,005 до 0,01 Кі/кв. км за умови, що розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів перевищує 0,5 мЗв (0,05 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період, яка була передбачена абзацом п'ятим частини другої статті 2 Закону № 791а-XII.

Згідно із Законом України від 28.12.2014р. № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», абзац п'ятий частини другої статті 2 Закону № 791а-XII виключено, а відтак, із зон, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, виключено зону посиленого радіоекологічного контролю.

Законом України від 28.12.2014р. № 76-VIII, виключено також статтю 23 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка встановлювала компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4.

Вказані норми, згідно Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014р. № 76-VIII набрали чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідач, обґрунтовуючи свою відмову у встановленні позивачу статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, зазначає, що, оскільки з 01.01.2015р. зону посиленого радіоекологічного контролю виключено з переліку зон, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, то факт проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю відсутній.

Необхідною умовою реалізації пільг і компенсацій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є встановлення відповідній особі статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 4, яке видається на підставі довідки про період проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю.

Аналізуючи зміни в законодавстві, зокрема, внесені Законом України від 28.12.2014р. № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виключення із правового регулювання такої зони, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, як зона посиленого радіоекологічного контролю, мало наслідком лише скасування компенсацій та пільг особам, віднесеним до категорії 4, які були гарантовані державою до 01.01.2015р.

В той же час, висновки, до яких дійшов відповідач, пов'язуючи виключення такої зони як зона посиленого радіоекологічного контролю із наявністю у особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідного статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, колегія суддів вважає помилковими, адже жодних змін у правовому регулюванні статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не відбулось.

Крім того, виключення законодавцем з 01.01.2015р. з правового поля зони посиленого радіоекологічного контролю не позбавляє особу статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, оскільки наявність такого статусу пов'язана, зокрема, з фактом постійного проживання або постійної роботи чи постійного навчання на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови проживання або роботи чи постійного навчання станом на 1 січня 1993 року у цій зоні не менше чотирьох років, в той час як зона посиленого радіоекологічного контролю існувала до 01.01.2015р.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 зберігається за особою, якій він присвоєний, довічно, оскільки його отримання до 01.01.2015р. відбулось правомірно, а зміни, внесені до законодавства про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, жодним чином не вплинули на статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи категорії 4, який було отримано до 01.01.2015р.

При цьому, наявне у позивача на час розгляду справи посвідчення потерпілого категорії 4 серії НОМЕР_1 є діючим.

З огляду на зазначене, доводи апелянта про те, що дія посвідчення потерпілого категорії 4 позивача автоматично припинена з 01.01.2015р., оскільки, як було зазначено вище, статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 зберігається за особою, якій він присвоєний, довічно є помилковими.

Тому, на момент звернення із заявою про надання посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії позивач мав статус потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії.

Згідно статті 65 Закону № 796, видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Отже, видача посвідчень потерпілим і учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у тому числі 1 категорії, у даному випадку, належить до компетенції Київської обласної державної адміністрації. При цьому, суд звертає увагу, що Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації діє на підставі Положення про департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації від 05.02.2013р. № 43 та відповідно до пункту 34 цього Положення серед повноважень цього органу є, зокрема, виконання таких функцій, як організація та координація роботи, пов'язаної з визначенням статусу осіб, які постраждали від Чорнобильської катастрофи.

Згідно пункту 10 Порядку № 51, рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний термін з дня надходження необхідних документів до органу, що видає посвідчення.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.08.2016р. позивач звернувся з заявою до уповноваженого органу - Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації про видачу посвідчення потерпілого категорії І серії А, для чого надав передбачені законодавством документи. Водночас, позивачу було безпідставно відмовлено у задоволенні його заяви та повернуто нотаріально засвідчені копії документів доданих ним до цієї заяви.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відмова Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, викладена у листі № 05-59-1599 від 17.08.2016, у встановленні ОСОБА_5 статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І та видачі відповідного посвідчення є протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Положеннями пункту 10 Порядку № 51 передбачено, що видача посвідчень провадиться Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

Отже, з наведеного вбачається, що саме Київська обласна державна адміністрація уповноважена надати позивачу посвідчення особи постраждалої від Чорнобильської катастрофи категорії І відповідно до подання місцевого органу виконавчої влади за місцем проживання цієї особи, а Управління соціального захисту населення Богуславської райдержадміністрації направляє відповідне подання для розгляду уповноваженим органом.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, листом від 27.07.2016р. № 01-28/1830 Управлінням соціального захисту населення Богуславської райдержадміністрації позивачу було відмовлено у прийнятті документів та оформленні подання для встановлення позивачу статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І з видачею відповідного посвідчення (а.с.11).

Як вбачається з прохальної частини адміністративного позову, позивачем не було заявлено вимог про визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Богуславської райдержадміністрації щодо відмови розглянути надані ним документи, а також оформити та направити відповідне подання для розгляду уповноваженим органом - Київською обласною державною адміністрацією, для вирішення питання про присвоєння йому статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997р., кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Частиною 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що підставою для встановлення статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видачі відповідного посвідчення є подання місцевого органу виконавчої влади (в даному випадку Управління соціального захисту населення Богуславської райдержадміністрації), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про визнання неправомірними дій Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови в прийнятті документів позивача та оформленні подання до Департаменту соціального захисту населення Київської облдержадміністрації для видачі посвідчення постраждалого І категорії та зобов'язання розглянути надані ОСОБА_5 документи, оформити та направити відповідне подання для розгляду уповноваженим органом - Київською обласною державною адміністрацією.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980р., під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Водночас, відмова відповідача у визнанні ОСОБА_5 постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видачі відповідного посвідчення була мотивована єдиною підставою, яка, у свою чергу, визнана у цій справі протиправною, а тому будь-які інші перешкоди для видачі позивачу посвідчення відсутні.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов'язання Київської обласної державної адміністрації розглянути подання Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації Київської області про встановлення ОСОБА_5 статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видати позивачу посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Вівдиченко Т.Р. Собків Я.М. Сорочко Є.О.

Повний текст ухвали виготовлено 24.02.2017 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Сорочко Є.О.

Собків Я.М.