Справа № 425/3896/16-а
Суддя: Москаленко В. В.
Дата ухвалення: 2016-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2016 Провадження №2-а/425/11/17

Справа №425/3896/16-а

Рубіжанський міський суд Луганської області

в складі судді Москаленко В.В.

за участю секретаря Окрошко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона у вересні 2014 р., в звязку з бойовими діями , була змушена покинути своє місце проживання в м.Луганськ

та оселитися в м.Рубіжне Луганської області. З 04.11.2014 року вона отримала статус внутрішньо переміщеної особи та одночасно встала на облік до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м.Рубіжне і продовжувала отримувати пенсію.

Починаючи з вересня 2016р. пенсійні виплати було припинено. З листа відповідача не вбачається для зясування яких обставин зупинена виплата пенсії. Дію довідки внутрішньо перміщеної особи щодо неї скасовано не було.Крім того,їй додатково було надано довідку з ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради про те,що вона постійно проживає в м.Рубіжне та відповідний акт про обстеження житлових умов ,які відповідач відмовився прийняти.

Посилаючись на положення Конституції України, Закон України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування позивач просить суд визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо припинення їй виплати пенсії та

зобов язати відповідача відновити виплату пенсії з 01 вересня 2016 року ,стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В подальшому позивач змінила позовні вимоги , просила визнати дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії неправомірними та зобов язати відповідача відновити виплату пенсії з 01 вересня 2016 року ,стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У судове засідання позивач не зявилася,надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області в судове засідання не зявилася,надала заперечення проти позову, просила справу розглядати без її участі.

Оскільки сторони в судове засідання не зявилися,то відповідно до положень

ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції -з м. Луганська 04.11.2014 року і з 01.08.2014р. отримує пенсію в разі втрати годувальника в ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в м.Рубіжне Луганської області , а з 01.09.2016р. виплата пенсії позивачу була призупинена.

Листом відповідача від 21.09.2016 р. (а.с.10) позивачу повідомлено ,що згідно п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання,затвердженим постановою КМУ від 08.06.2016 р. № 365 ,соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом.

З акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 10.08.2016 р. (а.с.60) виходить ,що ОСОБА_2 Праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради було проведено превірку за адресою:Луганська область,вул.Б.Хмельницького ,105-8.На час перевірки ОСОБА_1за даною адресою не було.

Рішенням комісії з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 25.08.2016 р. (а.с.59) відмовлено в виплаті пенсії ОСОБА_1 .

Позивачем надано акт ,посвідчений секретарем Рубіжанської міської ради від 29.09.2016 р. (а.с. 9) з якого виходить,що за адресою: Луганська область, м.Рубіжне,вул.Б.Хмельницького,105/8 проживає ОСОБА_1 .

Суд вважає встановленою ту обставину, що виплата пенсії позивачу була припинена у звязку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Вказані обставини були визнані сторонами, у звязку з чим суд на підставі ч.3 ст.72 КАС України вважає ці обставини доведеними.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" «в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина". Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що

призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.»

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-1У від 09.07.2003 року передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні. Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч.1ст.49 цього Закону.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Приписами ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

(положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають

Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009)

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Як встановлено з матеріалів справи, виплату пенсії позивачу призупинено у звязку з не підтвердженням фактичного місця проживання.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом.

Між тим, відповідач не вказав, яка з обставин, визначених наведеною нормою Закону стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії. Посилання відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365 «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» не є посиланням на норми закону, оскільки постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом.

Припинення виплати позивачу пенсії у звязку з відсутністю позивача під час перевірки органами соціального захисту населення за місцем фактичного проживання суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Судом вже зазначалось , що позивач перебуває на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території, що підтверджується довідкою ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради від 04.11.2014 р. № 917000252.

З вказаної довідки та копії паспорта позивача вбачається, що позивач перемістилася з тимчасово окупованої території, де була зареєстрована за адресою: м.Луганськ ,м-ко Пархоменко,40/128 та мешкає за адресою: Луганська область, м.Рубіжне, вул. Б. Хмельницького ,105/8.

На цей час довідка ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради від 04.11.2014 р. № 917000252 не є скасованою,дія її безстрокова.

Крім того,позивач надала акт ,відповідно до якого вона проживала в вересні 2016 року в м.Рубіжне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до вимог Кодекса адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, та принципом рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, відповідно до якого усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом.

Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 р. №1706-VII відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

З огляду на принцип законності - пріоритет закону над підзаконними актами, посилання відповідача як на підставу відмови у виплаті пенсії на Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо перміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/преребування, затверджений постановою КМУ від 08.06.2016 року №365, відповідно до якого соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/пребування згідно з актом ,суд вважає необгрунтованими.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України», зокрема ст. 53, встановлено, що «підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати…»

У пункті 54 цього ж рішення ЄСПЛ також зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші

нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Отже,суд приходить висновку,що відповідачем не наведені законні підстави для припинення виплати пенсію позивачу,як і не надано доказів того,що позивач не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до встановлених у справі обставин, враховуючи положення Конституції України ,практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення: «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії»,Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування , суд приходить висновку, що припинення відповідачем з вересня 2016 року виплати позивачу раніше призначеної пенсії є безпідставним, а тому позов є обгрунтованим та таким,що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі витупала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 71, 94, 100, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити .

Визнати протиправними дії ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганській області щодо припинення з 01.09.2016р. виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобовязати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з 01.09.2016р.

Стягнути з ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривна 20 копійок.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана.

Суддя: В.В.Москаленко.