Справа № 804/6052/16
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2016-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 р. Справа № 804/6052/16

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіБарановського Р. А.
при секретаріДраготі С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд зобов'язати Індустріальний відділ державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зняти арешт з належного ОСОБА_3 майна, у тому числі - автомобілю легкового комбі CHERY AMULET 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, чорного кольору, який накладений постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 30.05.2013р.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що йому на праві власності належить автомобіль (легковий комбі CHERY AMULET 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, чорного кольору). При зверненні до ВДАЇ у Дніпропетровській області з приводу зняття вказаного автомобіля з реєстрації, позивач стверджує, що дізнався про наявність непогашеної суми штрафу, який застосовано до позивача на підставі постанови ВДАЇ у Дніпропетровській області №СЕ1 055229 від 21.04.2003р. Окрім того, позивачем також з'ясовано про факт звернення даної постанови до примусового виконання шляхом звернення із заявою до відповідного територіального органу державної виконавчої служби. Так, на виконання встановлених законодавством повноважень відповідачем були винесені постанова про відкриття виконавче провадження щодо стягнення з позивача штрафу в сумі 425, 00 грн. від 23.05.2013р. Крім того відповідачем також було винесено постанову про арешт майна позивача та оголошення заборони його відчуження та постанову про арешт коштів позивача від 30.05.2013р. На підставі постанови державного виконавця від 22.10.2013р. виконавчий документ (постанова ВДАЇ у Дніпропетровській області №СЕ1 055229 від 21.04.2003р.) було повернуто стягувачу. При цьому, ОСОБА_3 зауважує, що при винесенні останньої постанови державний виконавець не дотримувався вимог встановлених ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" та не вирішив питання про зняття арешту з належного боржнику майна, у зв'язку з чим позивач просить суд зобов'язати орган державної виконавчої служби зняти арешт з належного йому майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем заперечень до суду не надано.

Дослідивши чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство та матеріали справи, судом з'ясовано наступне.

ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1., ІПННОМЕР_2) згідно Свідоцтва серії НОМЕР_3 є власником транспортного засобу (легковий автомобіль чорного кольору, комбі-В, марка - CHERY, модель - AMULET, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1).

ВДАІ в Дніпропетровської області винесено постанову за №СЕ1 052299 від 21.04.2013р., якою до позивача застосовано штрафну сакнцію у розмірі 425, 00 грн. Дана постанова звернута до примусового виконання 22.05.2013р.

23.05.2013р. державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (правонаступник - Індустріальний відділ державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області) Березіним М.Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №38099599 щодо виконання постанови ВДАІ в Дніпропетровської області винесено №СЕ1 052299 від 21.04.2013р. про стягнення штрафу в сумі 425, 00 грн.

30.05.2013р. державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Березіним М.Ю. винесено постанову про арешт майна ОСОБА_3 та оголошення заборони його відчуження.

22.10.2013р. відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, в обгрунтування якої державний виконавець зазначив, що в ході проведення виконавчих дій встановлено відсутність майна, яке належить на праві приватної власності, виявити боржника за адресою зазначеною у виконавчому документі неможливо, а місце його фактичного мешкання невідоме, у зв'язку з чим стянення на данний момент не є можливим.

Зважаючи на викладене, керуючись приписами п. 5 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець постановив повернути виконавчий документ (постанова ВДАІ в Дніпропетровської області винесено №СЕ1 052299 від 21.04.2013р.) стягувачу.

Згідно наявної у матеріалах справи копії квитанції, ОСОБА_3 13.04.2016р. здійснено сплату адміністративного штрафу за порушення Правил дорожнього руху в сумі 850, 00 грн.

Окрім того, з матеріалів справи також вбачається, що позивач звертався до Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області із заявою щодо зняття арешту на належне йому майно, накладеного згідно постанови державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 30.05.2013р.

За результатами розгляду даної заяви, органом державної виконавчої служби направлено на адресу ОСОБА_3 лист за вих. №В-4/11267/05-40/4 від 08.09.2016р., у якому відповідач зазначив, зокрема, що постановою державного виконавця у ВП №38099599 від 22.10.2013р. арешт з майна боржника не знято, проте у задоволенні вимог позивача відмовлено, оскільки вказане виконавче провадження знищено у зв'язку з закінченням строку його зберігання. Окрім того, у даному листі відповідач, посилаючись на ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", роз'яснив ОСОБА_3 про його право на звернення до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із відповідним позовом щодо зняття арешту з належного позивачу майна, або в порядку ст.82 Закону України "Про виконавче провадження" до суду з приводу оскарження рішення, дій або бездіяльності державного виконавця.

15.09.2016р. ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV, 21.04.1999 р. (далі- Закон України "Про виконавче провадження"; в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі-Закон №606), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Згідно з ч.5 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" - повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

За змістом норм Закону України "Про виконавче провадження" - державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

-закінчення виконавчого провадження (згідно вимог ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження");

-повернення виконавчого документа стягувачу (ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження");

-повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав (ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження").

Статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" визначено наслідки завершення виконавчого провадження.

Так, згідно ч. 1 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" - у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

При цьому ч.2 ст.50 Закону України "Про виконавче провадження" також передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, то у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно п.п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) - у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

З аналізу наведених норм вбачається, що завершуючи виконавче провадження, в тому числі шляхом повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець має застосувати наслідки такого завершення, передбачені приписами ст.50 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, вказати у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Разом з тим, в ході розгляду справи судом встановлено, що дійсно мало місце порушення прав позивача шляхом недотримання державним виконавцем приписів ст.50 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки у разі прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зобов'язаний зазначити у такій постанові, зокрема, про скасування арешту накладеного на майно боржника.

Водночас, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 22.10.2013р. у виконавчому провадженні ВП №38099599, про скасування арешту, накладеного на усе майно ОСОБА_3, як боржника у цьому виконавчому провадженні, у межах суми боргу, не зазначено.

Наведене також підтверджується наявною у матеріалах справи копією листа начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Стирника Є.В. за вих. №В-4/11267/05-40/4 від 08.09.2016р., у якому відповідач зазначив, зокрема, що постановою державного виконавця у ВП №38099599 від 22.10.2013р. арешт з майна боржника не знято, проте у задоволенні вимог позивача відмовлено, оскільки вказане виконавче провадження знищено у зв'язку з закінченням строку його зберігання.

Згідно із пунктом 14.1. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, за заявою сторони виконавчого провадження або з ініціативи державного виконавця відновленню підлягають:

- втрачене виконавче провадження або його матеріали;

- знищене виконавче провадження у разі постановлення Європейським судом з прав людини рішення, відповідно до якого держава зобов'язана виконати рішення національного суду.

Проте, жодний із передбачених Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 випадків не є наявним в розглянутому спорі, отже, й відсутні підстави для відновлення знищеного виконавчого провадження.

Таким чином, законодавством України передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження, арешт, накладений на майно боржника, знімається та скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення.

Отже, з огляду на те, що виконавчий документ повернуто стягувачу згідно постанови державного виконавця від 22.10.2013р., а виконавче провадження ВП №38099599 в межах якого було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 знищено за строком зберігання закінчених виконавчих проваджень переданих до архіву, то суд вважає, що відповідач повинен був зняти арешт на майно позивача.

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно загальної декларації прав людини (ст.17), кожна особа має право мирно володіти майном і не може бути позбавлена цього майна.

За статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції по правам людини від 20.03.1952 р. передбачено, що кожна особа має право на повагу свого майна. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законами та загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожна особа має права на володіння своєю власністю та відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді дій або бездіяльність органів державної влади, посадових осіб. Кожен має право будь-якими засобами не забороненими законом захищати свої права від порушень та протиправних посягань.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звертався до Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції із заявою щодо зняття арешту з майна, накладеного у виконавчому провадженні №38099599, про що зазначається і у позовній заяві, однак, листом від 08.09.2016р. за №В-4/11267/05-40/4 відповідач роз'яснив позивачу його право звернутися до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська в порядку ст.60 Закону України "Про виконавче провадження", або в порядку ст.82 цього Закону до суду з приводу оскарження рішення, дій або бездіяльності державного виконавця.

Так, ч.1 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 і є боржником у виконавчому провадженні №38099599 і ним не заявлялося про наявність спорів з третіми особами щодо права власності на арештоване майно, посилання відповідача на приписи ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" є безпідставними.

Натомість, дійсно приписами ч.ч.1-5 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подається начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії чи бездіяльність начальника відділу можуть бути оскаржені до вищестоящого органу державної виконавчої служби. Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглядає виключно скарги на рішення, дії чи бездіяльність начальників управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Наведені норми кореспондуються з приписами ст.181 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України - суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Натомість, відповідачем не надано до суду жодних пояснень, заперечень по суті заявлених позовних вимог, причин та підстав проявленої бездіяльності або відсутності такої, належних доказів на підтвердження цього, тому суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного суд доходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України.

При цьому, слід зауважити, що у даному випадку позивач, скориставшись правом на оскарження дій та рішень відповідача в судовому порядку, неправильно обрав спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до пункту 2 розділу 4 Указу Президента України "Про Концепцію вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів" від 10.05.2006 року №361/2006р. - адміністративне судочинство спрямоване на захист прав особи у публічно-правових відносинах від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За своїм статусом у суспільстві учасники таких правовідносин перебувають у нерівних умовах, тому адміністративний суд має вжити всіх передбачених законом заходів, щоб захистити порушені органом влади права особи, в тому числі збирати докази з власної ініціативи, виходити за межі вимог сторін тією мірою, наскільки це необхідно для повного захисту прав особи.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог згідно статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки це потрібно для захисту порушених прав позивача допущеною бездіяльністю відповідача по невинесенню постанови про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Керуючись статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, суд вважає за необхідне на підставі ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, а спосіб захисту, обраний позивачем, є недостатнім для позову, та визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Березніна Максима Юрійовича щодо невиконання приписів ст.50 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: щодо невинесення постанови про скасування арешту майна боржника, накладеного постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Березніна Максима Юрійовича від 30.05.2013р. у виконавчому провадженні №38099599 на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_3, при завершенні виконавчого провадження №38099599, а також визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 30.05.2013р., винесену державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Березіним Максимом Юрійовичем в рамках виконавчого провадження №38099599.

Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи, що відповідачем не надано до суду заперечень на адміністративний позов, тому, приймаючи до уваги, презумпцію вини відповідача - суб'єкта владних повноважень, що діє в адміністративному судочинстві (ч. 2 ст. 71 КАС України), суд доходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії - пілягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Березніна Максима Юрійовича щодо невиконання приписів ст.50 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: щодо невинесення постанови про скасування арешту майна боржника, накладеного постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Березніна Максима Юрійовича від 30.05.2013р. у виконавчому провадженні №38099599 на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.) , при завершенні виконавчого провадження №38099599.

Визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 30.05.2013р., винесену державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Березіним Максимом Юрійовичем в рамках виконавчого провадження №38099599.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Копію постанови направити сторонам по справі.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Р.А. Барановський