Справа № 820/543/17
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2017-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

23 лютого 2017 р. Справа №820/543/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Київській області, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1, звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 03.11.2016 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування позову зазначено, що немає жодних правових підстав, за яких громадянці ОСОБА_1 має бути скасовано дозвіл на імміграцію. Рішення відповідача позбавляє позивачку права на постійне проживання в Україні та порушує її права і законні інтереси, як іноземця, оскільки змушує її виїхати з України.

Представником відповідача надано заперечення на адміністративний позов, в яких з посиланням на приписи Закону України "Про імміграцію" зазначено, що при винесенні оскаржуваного рішення він діяв в порядку, передбаченим чинним законодавством.

Позивач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог процесуального законодавства, через канцелярію суду надав клопотання в якому просив суд розглядати справу без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог процесуального законодавства, у запереченнях на адміністративний позов відповідач просив розглядати справу без участі його представника.

Представник третьої особи у судове засідання також не прибув, про дату час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на достатність наявних в матеріалах справи доказів, які повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними документами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою Соціалістичної Республіки В'єтнам. Позивачу присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

02.02.2006 року відділом ГУРФО ГУ МВС України в Київській області на підставі Закону України "Про імміграцію" видано позивачу тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні термін дії "безстроково". Згідно штампу від 14.05.2007 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, гурт (а.с. 10).

Позивачка має двох дітей, відповідно до Свідоцтва про народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 Серія НОМЕР_2, видане (повторно) 10.09.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с. 11) та Свідоцтва про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 Серія НОМЕР_3, видане 06.06.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції (а.с. 13).

Згідно довідок за №№ 3771, 3839 від 18.11.2015 року про реєстрацію особи громадянином України, якими згідно з прийнятим ГУ ДМС України в Харківській області рішенням від 18.11.2015 року діти позивачки - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, набули громадянства України на підставі п.3 статті 8 Закону України "Про громадянство України. Вказані довідки видані позивачу ГУ ДМС України в Харківській області 18.11.2015 року і є підставою для оформлення документів, що підтверджує громадянство (а.с. 12, 14).

За результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію, начальником УДМС України в Київській області складено висновок від 03.11.2016 року про перевірку законності надання дозволу на імміграцію гр. СРВ ОСОБА_1, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну гр. СРВ ОСОБА_1 та визнано недійсною видану на підставі дозволу посвідку на постійне проживання НОМЕР_4 від 02.02.2006 року.

Відповідно до зазначеного висновку відповідачем під час проведення перевірки встановлено, що громадянка СРВ ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, 15.08.2005 року звернулася до Васильківського РВ з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" як особа, яка є матір'ю іммігрантки та її неповнолітня донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженка міста Харкова, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 3 статті 8 Закону України "Про громадянство України". На підставі вказаного 02.02.2006 року відділом ГІРФО ГУМВС України в Київській області було прийнято рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону та документовано посвідкою на постійне проживання НОМЕР_5.

Підставою видачі громадянці СРВ ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, зазначено пункт 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію", тобто право на отримання дозволу на імміграцію мають батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти, проте неповнолітня ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на момент прийняття документів у її матері, не мала дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено її належність до громадянства України, а отже ОСОБА_1 не могла бути визнана як матір іммігранта.

В обґрунтування висновку від 03.11.2016 року начальника УДМС України в Київській області про перевірку законності надання дозволу на імміграцію гр. СРВ ОСОБА_1, також зазначено про те, що рішення про надання вказаній іноземці дозволу на імміграцію від 02.02.2006 прийнято органом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області не на підставах, передбачених Законом, оскільки як зазначено, право на отримання дозволу на імміграцію мають батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Так, матеріалами справи підтверджено, що у зв'язку з непридатністю посвідки для подальшого її використання, 03.11.2016 року позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання.

17.01.2017 року позивачка отримала в органах ГУ ДМС України в Харківській області письмовий лист № 04/1-724, з якого дізналася, що рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 03.11.2016 року № 216 "Про скасування дозволу на імміграцію", на підставі п.6 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" гр. СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 02.02.2006 року (а.с. 17).

Матеріалами справи також підтверджено, що копію наданого рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 надано особисто чи надіслано поштою не було.

Тобто, позивач був обізнаний про наявність оскаржуваного рішення лише 17.01.2017 року.

Не погодившись із оскаржуваним рішенням Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 03.11.2016 року № 216 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, позивачка звернулася до суду із позовом.

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".

Приписами пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про імміграцію" визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про імміграцію" встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію.

Суд зазначає, що приписами норм діючого законодавства передбачено певний порядок дій заявника задля отримання ним дозволу на імміграцію та подальшого отримання посвідки на постійне проживання в Україні, а отже отримання таких документів можливе лише після подачі до уповноваженого державою органу передбаченого законодавством пакету документів та проведення відповідної їх перевірки.

При цьому статтями 10, 11 Закону України "Про імміграцію", у редакції, що діяла на час видачі позивачу дозволу на імміграцію, встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 9 Закону України "Про імміграцію" у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 3 фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі), документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію", в редакції, яка діяла на час винесення рішення про скасування дозволу, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Представником відповідача у наданих до суду письмових запереченнях зазначено, що перевіркою встановлено, що серед інших документів поданих позивачем під час оформлення дозволу на імміграцію не було надано повного пакету документів, а саме не було подано документу про те, що іммігрант не заперечує проти його імміграції та гарантує йому фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму встановленому в Україні, а вказаний документ і міг бути наданий, оскільки за законодавством України тільки повнолітня особа може нести фінансові зобов'язання, натомість як дитина позивача була неповнолітньою.

Суд зазначає, що відділом ГІРФО ГУМВС України в Київській області по справі надано громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну, документовано посвідкою на постійне місце проживання в Україні.

При наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу ВГІРФО ГУМВС України в Київській області керувалося приписами діючого законодавства, а отже проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило, та надало дозвіл на імміграцію на посвідку на постійне місце проживання в Україні громадянці Вєтнаму ОСОБА_1

За цей період не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

З копії висновку у формі рішення від 03.11.2016 року про перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, що слугував підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 216 від 03.11.2016 року, судом встановлено, що підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію зазначено п. 6 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", тобто дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України.

Суд зазначає, що відповідачем до суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених п.6 ст.12 Закону України "Про імміграцію" та були б законною підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію.

Так, подані позивачем документи разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну були достовірними, не підробленими та чинними, що не заперечувалось представником відповідача у наданих до суду письмових запереченнях.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст.12 Закону України "Про імміграцію", а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Суд зазначає, що відповідачем після проведення перевірки, наданих позивачем документів, прийнято рішення про надання йому дозволу на імміграцію з врахуванням всіх документів поданих позивачем, про що свідчить відповідний висновок, не було встановлено і подання недостовірних даних, у зв'язку із чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За приписами ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Матеріалами справи підтверджено та зазначено в позовній заяві, що позивачу не надсилалася копія оскаржуваного ним рішення Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 03.11.2016 року № 216 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. Про існування такого рішення позивач дізнався лише 17.01.2017 року отримавши в органах ГУ ДМС України в Харківській області письмовий лист № 04/1-724.

Тобто, на момент подачі позову, позивач в достатній мірі не володів точною інформацією щодо дати та номеру оскаржуваного ним рішення Управління Державної міграційної служби України у Київській області, а тому в прохальній частині зазначив лише його дату складання (03.11.2016 року) не вказавши його номеру.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч.1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача, а також із метою усунення порушень, допущених відповідачем у спірних правовідносинах, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог в частині зазначення номеру оскаржуваного рішення Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 03.11.2016 року.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 69-72, 86, 94, 128, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Київській області, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області про скасування рішення - задовольнити у повному обсязі.

Скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 03.11.2016 року № 216 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Київській області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Полях Н.А.