Справа № 815/3108/16
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2017-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3108/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.;

суддів - Бойко О.Я., Корой С.М.;

за участі:

секретаря судового засідання - Свириди Х.С.;

представника позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача та третьої особи - Ніколенка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.05.2016 року № 293-16, зобов'язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_3 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила суд: визнати неправомірним та скасувати рішення від 30.05.2016 року № 293-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

У 2015 році ОСОБА_3 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.05.2016 року № 293-16 ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.06.2016 року ОСОБА_3 отримала повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 224 від 22.06.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується з рішенням відповідача від 30.05.2016 року № 293-16, вважає його неправомірним та таким, що належить до скасування.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала в пр. Кунар с. Бабор, Афганістан, є громадкою Афганістану, за національністю афганка, за віросповіданням мусульманка-сунітка.

Країну постійного проживання позивачка залишила в 2010 році (точну дату не пам'ятає) з матір'ю на підставі національного паспорту матері легально авіарейсом Кабул - Москва.

До України позивачка потрапила з Росії в грудні 2010 року автомобільним транспортом нелегально, без документів. З 2010 року на території України перебувала як дитина, що вписана в посвідчення матері НОМЕР_1 Матір позивачки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2., статус біженця в Україні набула відповідно до рішення ДКНР від 28.03.2011року № 336-11 за рекомендаційним висновком сектору міграційної служби у Херсонській області. ОСОБА_3, як донька вказаної особи, не була вписана до відповідного рішення ДКНР її матері, тому особисто звернулась до Головного управління ДМС в Одеській області із відповідною заявою по досягненню повноліття.

Так, 04.02.2015 року ОСОБА_3 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування поданої заяви позивачка зазначила, що в 2010 році разом з матір'ю та сестрою виїхала з Афганістану через конфлікт батька з сусідами через земельну ділянку, коли жили в провінції Кунар; конфлікт переріс в великий спір; сусіди стали писати заяви до міліції; приїжджала міліція розслідувала факти конфліктів з сусідами; через необґрунтовані заяви сусідів щодо зміни релігії почали лунати погрози; жити спокійно стало не можливо.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 28.03.2016 року по справі № 2015OD0032, яким ОСОБА_3 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмова мотивована тим, що аналізом матеріалів особової справи вбачається, що під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявниця не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні останнього місця проживання заявниці та членів її родини відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Крім того, елемент переслідування заявниці та членів її родини на батьківщині вважається неправдоподібним та не приймається міграційною службою, за матеріалами справи заявниці та її найближчих родичів спостерігаються ознаки зловживання процедурою набуття захисту.

Таким чином, відповідно до зазначеного висновку аналізом матеріалів особової справи ОСОБА_3 було встановлено, що повідомлені заявницею факти стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, суд встановив, що 28.03.2016 року Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло подання по справі № 2016OD0004 про скасування рішення щодо визнання біженцем ОСОБА_5.

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 30.05.2016 року № 293-16 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, Державна міграційна служба України своїм рішенням від 30.05.2016 року № 287-16 підтримала подання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та скасувала рішення Держкомнацрелігій України від 28.03.2011 року № 336-11 про надання статусу біженця громадянці Афганістану ОСОБА_5 у зв'язку з тим, що вона повідомила недостовірні відомості, що стали підставою для визнання її біженцем.

23.06.2016 року ОСОБА_3 отримала повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 224 від 22.06.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши законність дій та рішень відповідача, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2016 року № 293-16, яким ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте відповідачем обґрунтовано, на підставі Конституції та Законів України, в зв'язку з чим заявлені позовні вимоги не належать до задоволення.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В свою чергу, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, суд зазначає, що ст.6 вказаного вище Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд встановив, що за результатами проведених співбесід та наданих пояснень позивачем відповідач дійшов висновку про їх сумнівність.

Крім того, елемент переслідування позивачки та членів її родини на Батьківщині вважається неправдоподібним та не приймається відповідачем, оскільки за матеріалами справи позивачки та її найближчих родичів спостерігаються ознаки зловживання процедурою набуття захисту шляхом приховування та цілеспрямованого спотворення важливих обставин.

Суд погоджується з такими висновками відповідача з огляду на наступні обставини.

Під час проведення анкетування позивачка на запитання про причини приїзду до України надала відповідь, що вона не знає чому, так як мати вирішила куди їхати, мали за мету виїхати до країн Європи, але вирішили залишитися в Україні.

Крім того, під час розгляду справи суд встановив, що за результатами розгляду заяви позивача було підготовлено рекомендаційний висновок щодо визнання біженцем на підставі п.1 ст.4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Однак, після повернення особової справи з Державної міграційної служби України до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для доопрацювання був проведений ґрунтовний аналіз усіх обставин та матеріалів справи, під час якого були виявлені копії національних паспортів ОСОБА_3 НОМЕР_2 та її матері ОСОБА_5 НОМЕР_3 у матеріалах справи її матері № 10КНЕ0083-01.

Так, проведеним аналізом було встановлено, що вказані документи не проходять по справі та були видані 21.02.2011 року в м. Кабул. При цьому, звернення за захистом ОСОБА_5 до сектору міграційної служби у Херсонській області відбулося 29.12.2010 року, у той же час вказані паспортні документи були долучені до матеріалів особової справи № 10КНЕ0083-01.

Зазначені обставини стали підставою для виклику ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_5 на співбесіди, які були проведені Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 22.03.2016 року.

Також, під час зіставлення матеріалів співбесіди та попередніх протоколів співбесід були виявлені численні відмінності в отриманій інформації та елементи цілеспрямованого приховання важливих деталей, що мають важливе значення для належної оцінки клопотання у цілому. Так, під час співбесіди від 23.02.2015 року позивачка зазначила, що мала свідоцтво про народження, яке вона отримала в провінції Кунар, додавши, що її матір надала вказаний документ під час звернення за захистом до сектору міграційної служби у Херсонській області. В той же час, будь-які документи окрім копії національного паспорту особи НОМЕР_2 у матеріалах особової справи матері позивачки № 10КНЕ00082-01 відсутні. Під час додаткової співбесіди від 22.03.2016 року та пред'явленні позивачки копії паспортного документу вона його впізнала, зазначивши, що це її паспорт і вона його особисто отримувала у м. Кабул, однак уникнула відповіді про місцезнаходження паспортного документу та його подальшої долі.

Тобто, з урахуванням зазначеного, суд встановив, що під час знаходження в Україні з грудня 2010 року позивачка отримала паспорт громадянина Афганістану 21.02.2011 року, що підтверджує факт користування захистом з боку країни громадянської належності.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, суд встановив, що на території Російської Федерації до в'їзду в Україну позивачка знаходилась декілька днів (сама заявниця вказала під час проведення анкетування вказала 3-4 доби), тобто згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вона знаходилась в третій безпечній країні та не звернулась за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому, позивачка прямувала з Росії неповнолітньою дитиною разом з матір'ю, що унеможливлювало її особисте звернення за захистом в цій країні, однак її матір мала всі можливості для звернення за захистом із неповнолітніми дітьми у першій безпечній країні після виїзду з Афганістану.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Надані позивачкою відомості дають можливість стверджувати, що вона звернулася не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Також, аналізом інформації з міжнародних правозахисник організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Афганістані є задовільною. За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, суд вважає, що аналіз наданих матеріалів особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача підтверджує відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а також не встановлення жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину та відсутністю в регіоні постійно проживання будь-яких відкритих збройних конфліктів.

Тобто, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2016 року № 293-16 про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач та третя особа довели суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланнями на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до вимог ст.94 КАС України судові витрати не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-71, 86, 94, 122, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст.185, 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.254 КАС України.

Повний текст постанови складений 24 лютого 2017 року.

Головуючий суддя М.М. Кравченко

Судді О.Я. Бойко

С.М. Корой