Справа № 825/2781/14
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2017-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" лютого 2017 р. м. Київ К/800/63797/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Горбатюка С. А., Кравцова О. В.,

секретарі судового засідання: Гуловій О. І.,

за участю представника позивача: Малая А. В.,

представників третьої особи - ТОВ "ВКП "Пегас"": Примакової В. М.,

Новика М. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом комунального підприємства «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції Пронікова Андрія Олександровича, треті особи: ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Пегас», про визнання протиправним та скасування рішення, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою комунального підприємства «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року комунальне підприємство «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради (далі - КП «Паркування та ринок») звернулося до суду з адміністративним позовом до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції (далі - Реєстраційна служба, відповідач 1), державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції Пронікова Андрія Олександровича (далі - державний реєстратор Проніков А.О.), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Пронікова А.О. від 5 березня 2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (далі - рішення від 5 березня 2014 року), згідно з яким за товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «Пегас» (далі - ТОВ «ВКП «Пегас», третя особа) зареєстровано право власності на об'єкт нерухомості: виставковий майданчик для автомобілів, що знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що земельною ділянкою площею 982,0 кв. м за вказаною вище адресою ТОВ «ВКП «Пегас» користувалося на підставі договору оренди від 2 лютого 2009 року № 1246, укладеного з Чернігівською міською радою. Дія зазначеного договору припинилась 2 лютого 2010 року (у зв'язку з закінченням строку його дії), що встановлено рішенням господарського суду Чернігівської області від 30 листопада 2010 року у справі № 11/151, яке набрало законної сили. За тим же рішенням господарський суд зобов'язав третю особу повернути земельну ділянку органу місцевого самоврядування шляхом підписання акта прийому-передачі цієї земельної ділянки. Відтак станом на дату прийняття оскарженого рішення у ТОВ «ВКП «Пегас» не було законних підстав для користування земельною ділянкою, на якій влаштовано виставковий майданчик. Натомість цю ж земельну ділянку (площею 982,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1) Чернігівська міська рада рішенням від 20 червня 2014 року передала в користування КП «Паркування та ринок». Однак при оформленні свого речового права на вказаний об'єкт позивач довідався про прийняте відповідачем 2 оскаржене рішення від 5 березня 2014 року, у зв'язку з чим звернувся до суду.

Чернігівський окружний адміністративний суд постановою від 18 вересня 2014 року відмовив у задоволенні позовних вимог. Ухвалою від 19 листопада 2014 року Київський апеляційний адміністративний суд залишив постанову суду першої інстанції без змін.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Державний реєстратор Проніков А.В. і ТОВ «ВКП «Пегас» у своїх письмових запереченнях зазначили про те, що касаційна скарга є безпідставною, а оскаржені судові рішення - законні і обґрунтовані.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 4 березня 2014 року ТОВ «ВКП» Пегас» звернулося до Реєстраційної служби із заявою про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна - виставковий майданчик автомобілів площею 982,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з реєстраційною карткою № 11390095 від 4 березня 2014 року до цієї заяви долучено: договір оренди земельної ділянки № 1246 від 2 лютого 2009 року, акт приймання-передачі нерухомого майна, акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва № 20 від 22 лютого 2007 року, інвентаризаційну справу від 11 лютого 2013 року.

Керуючись частиною другою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктом 16 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, державний реєстратор на підставі цього звернення і наданих документів: 1) прийняв рішення за № 11412829 від 5 березня 2014 року про державну реєстрацію за ТОВ «ВКП» Пегас» права власності на нежитлове приміщення («виставковий майданчик автомобілів» у складі: приміщення охорони, літ. «А-1», загальною площею 6,7 кв. м, площадку загально площею 982,0 кв. м, огорожу загальною площею 279,0 кв. м), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. 2) видав свідоцтво про право власності від 5 березня 2014 року (серії НОМЕР_2) на зазначений вище об'єкт нерухомості.

Поряд з тим, як встановлено у справі, Чернігівська міська рада прийняла рішення 30 вересня 2013 року, за яким позивачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0982 га за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення автостанції з подальшим наданням ділянки в постійне користування. Надалі рішенням від 20 червня 2014 року Чернігівська міська рада затвердила наданий КП «Паркування та ринок» проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та, відповідно, передала йому цю земельну ділянку в користування.

Позивач вважає, що оскаржене рішення державного реєстратора від 5 березня 2014 року фактично позбавило його можливості користуватися наданою йому органом місцевого самоврядування земельною ділянкою, у зв'язку з чим звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив про те, що при прийнятті оскарженого рішення державний реєстратор діяв у відповідності з вимогами законодавства і на основі наданих йому документів, які на думку суду першої інстанції, в повній мірі підтверджували заявлені речові права, прийняв законне рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (виставковий майданчик для автомобілів). Зокрема суд зазначив про те, що договір оренди земельної ділянки від 8 вересня 2005 року є достатньою підставою для підтвердження речових прав на земельну ділянку, на якій розташований виставковий майданчик автомобілів, оскільки вказана земельна ділянка відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 зазначеного договору надавалася ТОВ «ВКП «Пегас» саме для будівництва такого майданчика. Також на думку суду першої інстанції, оскільки станом на дату прийняття оскарженого рішення позивачу ще не було передано в постійне користування земельну ділянку, його права у зв'язку з прийняттям такого рішення не могло бути порушено.

З тих же мотивів суд апеляційної інстанції, який переглядав рішення в цій справі, залишив без змін постанову суду першої інстанції.

На думку колегії суддів Вищого адміністративного суду України висновки судів попередніх інстанції є передчасними і необґрунтованими з огляду на таке.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначає Закон України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

За статтею 4 Закону № 1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; <…>.

Відповідно до статті 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Частиною другою статті 9 зазначеного Закону зобов'язано державного реєстратора встановлювати відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Відповідно до пункту 8-1 частини другої статті 9 Закону № 1952-IV під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема, щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.

У статті 19 Закону № 1952-IV визначені підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень. Так, відповідно до частини першої цієї статті державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 ( далі - Порядок № 868).

Відповідно до пункту 36 Порядку № 868, зокрема, для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Відповідно до пункту 49 Порядку № 868 у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об'єкт нерухомого майна заявник подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

У цій справі встановлено, що за ТОВ «ВКП «Пегас» зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна (згідно з рішенням від 5 березня 2014 року - «нежитлове приміщення»), яким є «виставковий майданчик для автомобілів» площею 982 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно названий вище об'єкт нерухомості складається з: приміщення охорони (загальною площею 6,7 кв. м), площадки (площею 982,0 кв. м) та огорожі (загальною площею 279 кв. м). Земельну ділянку, на якій організовано виставковий майданчик для автомобілів, ТОВ «ВКП «Пегас» використовувало на підставі договору оренди від 2 лютого 2009 року № 1246, укладеного з Чернігівською міською радою. За умовами цього договору, третій особі передано в оренду земельну ділянку площею 982,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходиться виставковий майданчик.

Як видно із картки прийому заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 4 березня 2014 року за № 113900995, а також як встановили суди попередніх інстанцій, згаданий вище договір оренди земельної ділянки від 2 лютого 2009 року №1246 є одним із документів, які ТОВ «ВКП «Пегас» 4 березня 2014 року подало державному реєстратору.

У зв'язку з цим позивач наголошує на тому, що за рішенням господарського суду Чернігівської області від 30 листопада 2010 року (яке набрало законної сили) зазначений договір оренди земельної ділянки визнано таким, що припинив свою дію з 2 лютого 2010 року, у зв'язку з чим ТОВ «ВКП «Пегас» зобов'язано повернути надану в користування земельну ділянку за вказаною вище адресою.

Як встановлено у справі, за рішенням Чернігівської міської ради спершу від 27 квітня 2012 року, потім від 30 вересня 2013 року позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 площею 982,0 кв. м Обидва рішення були предметом оскарження в судовому порядку (по черзі), в підсумку якого ТОВ «ВКП «Пегас» було відмовлено у задоволенні позовних вимог (цим і зумовлено прийняття двох рішень з одного питання, оскільки строк надання дозволу за першим рішенням завершився допоки тривав судовий процес).

Надалі Чернігівська міська рада своїм рішенням від 20 червня 2014 року передала в користування позивача земельну ділянку площею 982,0 кв. м (за адресою АДРЕСА_1) на підставі розробленого ним проекту землеустрою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Однак станом на дату прийняття Чернігівською міською радою рішення від 20 червня 2014 року ТОВ «ВКП «Пегас» уже зареєструвало право власності на «виставковий майданчик для автомобілів», який розташовано на тій же земельній ділянці (тієї ж площі), що її за рішенням органу місцевого самоврядування від 20 червня 2014 року передано в користування позивачу.

Стверджуючи про правомірність оскарженого рішення державного реєстратора суди попередніх інстанцій, з-поміж іншого, звернули увагу на те, що договір оренди земельної ділянки від 8 вересня 2005 року хоч і припинив свою дію станом на дату вчинення реєстраційних дій, все ж є достатнім документом, який підтверджує правомірність користування земельною ділянкою при спорудженні виставкового майданчика для автомобілів. Щодо останнього, то такий було облаштовано у 2007 році і на підтвердження своїх прав на цей об'єкт третя особа надала акт приймання-передачі нерухомого майна та акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 22 лютого 2007 року.

Як видно зі змісту реєстраційної картки від 4 березня 2014 року про подання зави про державну реєстрацію речових прав договору оренди земельної ділянки від 8 вересня 2005 року немає в переліку документів, наданих державному реєстратору для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на виставковий майданчик за адресою АДРЕСА_1. Проте суди попередніх інстанцій з'ясували, що ТОВ «ВКП «Пегас» його все ж надавав. За цим договором (в первинній редакції) третій особі надано в оренду земельну ділянку для будівництва виставкового майданчика нових автомобілів. Згодом до цього договору сторони підписали додаткову угоду від 13 червня 2007 року, якою серед іншого обумовили, що ця земельна ділянка надається для експлуатації виставкового майданчика (розміщеного на цій земельній ділянці).

Договір оренди земельної ділянки від 8 вересня 2005 року було укладено строком на два роки і з огляду на дату його укладення такий передував укладенню договору від 2 лютого 2009 року. В обох випадках предметом домовленостей сторін була земельна ділянка площею 982 кв. м на АДРЕСА_1. Судячи зі встановлених в цій справі обставин, ще до укладення договору від 2 лютого 2009 року по всій площі орендованої земельної ділянки організовано виставковий майданчик («господарським способом», як зазначено в акті приймальної комісії). По суті, судячи з того, що встановлено у справі, облаштування такого майданчика полягає в тому, що земельну ділянку повністю покрито асфальтобетонним покриттям, на ній розміщено приміщення для охорони і огороджено по периметру ділянки.

Суди попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи звернули увагу лише на відповідність договору від 8 вересня 2005 року заявленим третьою особою речовим правам на описаний вище об'єкт нерухомості, втім зовсім залишили поза увагою доводи позивача про припинення дії договору оренди земельної ділянки від 2 лютого 2009 року (який було надано для державної реєстрації речових прав), а також його посилання на обставини, встановлені рішенням господарського суду Чернігівської області від 30 листопада 2010 року у справі № 11/151.

Зокрема за цим рішенням суду третя особа була зобов'язана повернути органу місцевого самоврядування згадану вище земельну ділянку (яку станом на дату укладення договору від 2 лютого 2009 року вже було облаштовано як виставковий майданчик) шляхом підписання акта приймання-передачі. Після того як це рішення суду набрало законної сили Чернігівська міська рада передала зазначену земельну ділянку в користування КП «Паркування та ринок», однак ще до прийняття такого рішення за ТОВ «ВКП «Пегас» вже зареєстровано право власності на «виставковий майданчик автомобілів» (який за рішенням від 5 березня 2014 року іменується як «нежитлове приміщення», а за свідоцтвом про право власності від 5 березня від 2014 року - «виставковий майданчик автомобілів»).

Таким чином, два суб'єкти - КП «Паркування та ринок» і ТОВ «ВКП «Пегас», заявили про свої речові права фактично на один об'єкт нерухомості, однак позивач позначає його «земельною ділянкою», а третя особа - «виставковий майданчик автомобілів», що в його розумінні є об'єктом нерухомості, який розташований на земельній ділянці (по всій її площі) і нерозривно з нею пов'язаний.

Об'єкти нерухомого майна, стосовно яких проводиться державна реєстрація речових прав, визначено у згаданій вище статті 5 Закону № 1952-IV, де з-поміж іншого йдеться про «об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення».

У позовній заяві позивач звернув увагу на ту обставину, що покрита асфальтобетоном земельна ділянка з розташованим на ній приміщенням для охорони і огорожею не може вважатися спорудою чи нежитловим приміщенням в розумінні Закону, тобто бути відмінним від земельної ділянки об'єктом нерухомого майна, речові права на який підлягають державній реєстрації. Проте, як і у випадку з договором оренди від 2 лютого 2009 року, ці аргументи позивача теж залишилися поза увагою судів попередніх інстанцій, які в своїх рішеннях не висловили жодних міркувань щодо їхньої обґрунтованості.

Водночас ці ж обставини (щодо правової оцінки спірного об'єкта нерухомості власне як об'єкта, відмінного від земельної ділянки, на якій він розташований) були предметом судового розгляду господарського суду Чернігівської області у справі за позовом Чернігівської міської ради про скасування свідоцтва про право власності ТОВ «ВКП «Пегас» на «виставковий майданчик автомобілів», виданого Реєстраційною службою 5 березня 2014 року. Рішенням цього суду в задоволенні позовних вимог було відмовлено, проте Київський апеляційний господарський суд не погодився з висновками суду першої інстанції і своєю постановою від 9 червня 2015 року у справі № 927/1466/14 (залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 9 грудня 2015 року) визнав недійсним свідоцтво про право власності ТОВ «ВКП «Пегас» від 5 березня 2014 року на виставковий майданчик для автомобілів (у складі приміщення для охорони, площадки і огорожі) за адресою: АДРЕСА_1.

Натомість при розгляді цієї адміністративної справи суди попередніх інстанцій надали вибіркову правову оцінку аргументам і доказам, якими сторони і третя особа обґрунтовували свої позиції, залишивши поза увагою обставини, які, на думку касаційного суду, мали істотне значення для правильного вирішення спору. У зв'язку з цим висновок судів попередніх інстанцій про правомірність оскарженого рішення від 5 березня 2014 року колегія суддів вважає необґрунтованим і передчасним.

Суд касаційної інстанції не може досліджувати докази і давати їм правову оцінку, а відтак встановлювати та визнавати доведеними певні обставини, яких не було встановлено в судовому рішенні.

Відповідно до частин другої, третьої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції, згідно з частиною першою статті 220 КАС України, перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до частини другої статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 227 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Зважаючи на те, що допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, рішення судів першої і апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 159, 167, 221, 223, 227, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу комунального підприємства «Паркування та ринок» Чернігівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року в цій справі скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді С. А. Горбатюк

О. В. Кравцов