Справа № 815/3358/16
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

815/3358/16

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

——————————————————————

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 р.

м.Одеса

Справа № 815/3358/16

Категорія: 8.1

Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача – судді Турецької І.О.

суддів – Стас Л.В., Градовського Ю.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «НІАГАРА» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «НІАГАРА» (далі – ТОВ «НІАГАРА») звернулося до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області (далі – ДПІ у Приморському районі м. Одеси), в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 29 червня 2016 року:

В обґрунтування позову зазначено, що висновки акта перевірки зроблені контролюючим органом без належного аналізу первинної документації, податкової звітності, що була складена на підтвердження виконання конкретних угод, а також з порушенням приписів п.п. 4, 5, 6 розділу І Порядку оформлення результатів перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України за №984.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ДПІ у Приморському районі м. Одеси, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження, у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.197 КАС України, у зв’язку із неявкою сторін, належним чином сповіщених про день, час та місце розгляду справи.

З’ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, на наступних підставах.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що основним видом економічної діяльності ТОВ «НІАГАРА» є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.

ДПІ у Приморському районі м. Одеси з 06 по 10 червня 2016 року була проведена позапланова виїзна перевірка ТОВ «НІАГАРА» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 березня 2016 року, та іншого законодавства за період з 01 квітня 2013 року по 31 березня 2016 року, за результатами якої складено акт №3544/15-53-14-01/30940468 від 16 червня 2016 року.

Підставою для проведення такої перевірки став п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України наступного змісту: «документальна позапланова перевірка здійснюється, якщо виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту».

Перевіркою встановлено, що в порушення вимог п.44.1 ст.44, п.198.1, 198.3, ст.198 Податкового кодексу України, відбулося завищення товариством суми від’ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за березень 2016 року на 428 189,00 грн., а також заниження суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету у розмірі 1 049 224,00 грн.

Таких висновків контролюючий орган дійшов на підставі того, що ТОВ «Ніагара» не надало до перевірки перших примірників товарно-транспортних накладних за формою №1 –ТТН (нафтопродукт), а також подорожніх листів автотранспортного підприємства, на підставі яких здійснювалось транспортування вантажу за договорами про надання послуг по перевезенню вантажу від 10 листопада 2014 року №10/11 та від 16 лютого 2015 року №10/16 виконавцями ПП «БАРОН І КО» та ПП «ГАРДЕ-ПЛЮС».

Крім цього, у вказаному акті перевірки суб’єктом владних повноважень враховано інформацію, що міститься у базах даних ДПІ по зазначеним контрагентам щодо відсутності у червні 2015 року у ПП «БАРОН І КО» та за період лютий-травень 2015 року у ПП «ГАРДЕ-ПЛЮС» придбання товарів, робіт (послуг) пов’язаних з обслуговуванням, утриманням, орендою автотранспорту, а також складення ними податкових накладних у цей період із номенклатурою «послуги з перевезення», виключно на адресу ТОВ «НІАГАРА».

Зазначене, на думку відповідача, свідчить про відсутність фактичного отримання від вказаних контрагентів послуг за договорами щодо перевезення вантажу від 16 лютого 2015 року №16 та від 10 листопада 2014 року №10/11.

На підставі таких висновків, 29 червня 2016 року ДПІ у Приморському районі м. Одеси прийняла наступні податкові повідомлення-рішення:

Задовольняючи позовні вимоги та відповідно скасовуючи податкове повідомлення-рішення, суд першої інстанції виходив із того, що здійснення позивачем господарських операцій із контрагентами, з якими контролюючий орган заперечує факт реального їх здійснення, підтверджується належним чином засвідченими копіями первинних документів, які складені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність».

Крім того, суд вказав, що зібрана податкова інформація не є відповідним актом перевірки, яким встановлюються порушення та не є належним доказом порушень податкового законодавства з боку позивача.

Згідно із вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду щодо наявності підстав для скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції, вказуючи в мотивувальній частині на протиправність прийнятих суб’єктом владних повноважень рішень, не констатує про це в резолютивній частині рішення, а саме не вказує, що рішення суб’єкта владних повноважень є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

Така помилка, на думку суду апеляційної інстанції, тягне за собою зміну судового рішення.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині скасування спірних податкових повідомлень-рішень, колегія суддів бажає зазначити наступне.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ – це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Даною законодавчою нормою також встановлено, що господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Питання, пов'язані з формуванням позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість, врегульовано ст. 198 Податкового кодексу України.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п.200.1 та п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

За змістом наведених правових норм, формування податкового кредиту залежить від фактично здійснених і підтверджених належним чином складеними первинними документами господарських операцій. Це є підставою для формування податкового обліку платника.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судом першої інстанції з’ясовано, а судом апеляційної інстанції перевірено рух активів у процесі здійснення господарських операцій, досліджено усі первинні документи, які були складено позивачем та його постачальниками відповідно до здійснених господарських операцій.

Так, фактичними обставинами справи встановлено, що між ТОВ «Ніагара» (Замовник) та ПП «ГАРДЕ ПЛЮС» (Виконавець) укладено договір про надання послуг перевезення вантажу №16 від 16 лютого 2015 року, згідно якого Виконавець зобов’язується надати послуги перевезення паливно-мастильних матеріалів, а Замовник зобов’язується прийняти вантаж та оплатити виконані послуги (а.с.57 т.1). Підставою для отримання вантажу для перевезення, згідно п.п.1.5 даного договору, є товарно-транспортна накладна.

Позивачем на підтвердження виконання договору про надання послуг ПП «ГАРДЕ ПЛЮС» з перевезенню вантажу надано:

- акти здачі-прийняття робіт (а.с.58-87 т.1);

- реєстри товарно-транспортних накладних (а.с.88-94 т.1);

- податкові накладні (а.с.101-130 т.1);

- товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів (нафти) (а.с.130-399 т.2, а.с.1-100 т.3).

Далі, між ТОВ «Ніагара» (Замовник) та ПП «БАРОН І КО» (Виконавець) укладено договір про надання послуг перевезення вантажу №10/11 від 10 листопада 2014 року, згідно якого Виконавець зобов’язується надати послуги перевезення паливно-мастильних матеріалів, а Замовник зобов’язується прийняти вантаж та оплатити виконані послуги. Товарно-транспортна накладна є підставою для отримання вантажу для перевезення (а.с.131 т.1).

Позивачем на підтвердження виконання даного договору надано:

- акти здачі-прийняття робіт (а.с.132-135 т.1);

- реєстр товарно-транспортних накладних (а.с.136-137 т.1);

- податкові накладні (а.с.145-148 т.1);

- товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів (а.с.101-172 т.3).

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено економічну доцільність витрат на придбання послуг перевезення нафтопродуктів та причинного зв’язку між придбаними послугами й отриманням економічної вигоди, а також наміру придбання платником послуг для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Так, позивачем надано докази використання придбаних нафтопродуктів у власній господарській діяльності, зокрема:

- договір постачання нафтопродуктів №4 від 10 квітня 2013 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «ЦІТАДЕЛЬ», відповідно до п.п.1 якого постачальник приймає на себе зобов’язання передавати покупцю газ (скраплений) та нафтопродукти, а покупець приймає на себе зобов’язання прийняти товар, сплативши за нього кошти (а.с.156-158 т.1);

- договір постачання нафтопродуктів №15/01/14 від 15 січня 2014 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «СВІКОН-ПЛЮС», відповідно до п.п.1 якого постачальник приймає на себе зобов’язання передавати покупцю нафтопродукти, а покупець приймає на себе зобов’язання прийняти товар, сплативши грошові кошти(а.с.159-160 т.1);

- договір поставки №33/09-14 від 19 вересня 2014 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ПП «Палтех», відповідно до п.п.1 якого постачальник зобов’язується відпустити покупцю продукцію нафтохімічної промисловості «Innospec» та інших виробників (а.с.161-163 т.1);

- договір постачання нафтопродуктів №33 від 11 серпня 2014 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ПФ «МУСТАНГ», відповідно до п.п.1 якого постачальник приймає на себе зобов’язання передавати покупцю нафтопродукти, а покупець приймає на себе зобов’язання прийняти товар, сплативши грошові кошти(а.с.164-165 т.1);

- договір поставки №18/03-1 від 18 березня 2015 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «Трейд Коммодити», відповідно до п.п.1 якого постачальник приймає на себе зобов’язання передавати покупцю товар(а.с.166-168 т.1);

- договір поставки №ДГ-000003 від 15 січня 2015 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «ЗЕНІТАР ПАРТНЕРС», відповідно до п.п.1 якого постачальник приймає на себе зобов’язання передавати покупцю нафтопродукти, а покупець зобов’язується прийняти товар та оплатити його вартість(а.с.169-171 т.1);

- договір поставки нафтопродуктів №Г-03-4 від 01 квітня 2015 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «ГРАДОЛЮКС», відповідно до п.п.1 якого постачальник зобов’язується передати, а покупець прийняти і оплатити нафтопродукти в кількості, асортименті, по цінам, в терміни, відповідно до умов Договору, Додатків та /або видаткових накладних, що є невід’ємними частинами цього Договору (а.с.173-178 т.1);

- договір поставки №1 від 11 лютого 2015 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «ТД «ГЕРМЕС-ЮГ», відповідно до п.п.1 якого постачальник приймає на себе зобов’язання передавати покупцю товар, а покупець приймає зобов’язання прийняти та оплатити товар (а.с.179-180, т.1);

- договір купівлі-продажу № Оп 02/01-15 укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «Катран», відповідно до п.п. 1.1. якого продавець зобов’язується передати у власність покупця нафтопродукти, а покупець зобов’язується приймати та оплачувати товар (а.с.181-183 т.1);

- договір поставки №011401 від 14 січня 2015 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «ІНТЕР «НАФТА-ГРУП», відповідно до п.п.1 якого постачальник зобов’язується поставити в обумовлений термін, а покупець зобов’язується прийняти у власність і оплати нафтопродукти (а.с.184-186 т.1);

- договір поставки №005-П/2015 від 25 березня 2015 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «Укр Постач Сервіс», відповідно до п.п.1 якого постачальник зобов’язується передати, а покупець прийняти і оплатити нафтопродукти, найменування, кількість, ціна яких вказується в накладних документах на товар, які оформлюються на кожну окрему партію товару (а.с.187-191 т.1);

- договір поставки нафтопродуктів №21/15 від 16 січня 2015 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ», відповідно до п.п.1 якого постачальник зобов’язується передати, а покупець прийняти і оплатити нафтопродукти в кількості, асортименті, по цінам, в терміни, відповідно до умов Договору і Додатків до нього, що є невід’ємними частинами даного Договору (а.с.192-199, т.1);

- договір поставки нафтопродуктів №П-06-33 від 04 червня 2015 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «ПЕТРОЛ-ПАРК», відповідно до п.п.1 якого постачальник зобов’язується передати, а покупець прийняти і оплатити нафтопродукти в кількості, асортименті, за цінами, в строки, відповідно до умов Договору, додатків та /або рахунків та/або видаткових накладних, що є невід’ємною частиною цього Договору (а.с.200-205, т.1);

- договір поставки №044/15-СІТ від 01 квітня 2015 року укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «Систем Інвест Трейдінг», відповідно до п.п.1 якого постачальник зобов’язується передати, а покупець прийняти і оплатити нафтопродукти в кількості, асортименті, за цінами, в строки, відповідно до умов Договору, додатків до нього (а.с.206-210, т.1);

- генеральний договір поставки нафтопродуктів №14-Дг/133 від 31 березня 2015 року, укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» відповідно до п.п.1.1 якого продавець зобов’язується поставити та передати у власність покупця нафтопродукти в кількості та асортименті, що передбачені в Додатках до договору, а покупець зобов’язується прийняти товар від продавця та оплатити його загальну вартість на умовах даного договору (а.с.211-215, т.1);

- договір поставки нафтопродуктів №46 від 02 квітня 2015 року, укладений між ТОВ «Ніагара» та ТОВ «КАТРАЛ ПІВДЕНЬ» відповідно до п.п.1.1 якого продавець зобов’язується передати, а покупець прийняти і оплатити нафтопродукти (а.с.218-219, т.1);

Позивачем на підтвердження виконання вказаних договорів поставки та купівлі-продажу нафтопродуктів із переліченими контрагентами надано видаткові накладні (а.с.223-259, т. 1 та а.с.1-68 т.2).

Переходячи до доводів апеляційної скарги колегія суддів бажає зазначити наступне.

Апелянт, посилаючись на наказ Міністерства транспорту України №363 від 14 жовтня 1997 року «Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», а також на Інструкцію про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затверджену наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв'язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України 20 травня 2008 року, стверджує, що основними документами на перевезення вантажу є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля.

Однак, ТОВ «НІАГАРА» не було надано до перевірки перших примірників вказаних товарно-транспортних накладних за формою №1-ТТН та подорожніх листів, на підставі яких здійснювалося транспортування вантажу від ПП «ГАРДЕ ПЛЮС» та ПП «БАРОН І КО», у зв’язку з чим, позивачем завищений податковий кредит на оплату послуг перевезення.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів надає перевагу ствердженню позивача, який наполягав на тому, що при проведенні податкової перевірки посадовим особам надавалися реєстри товарно-транспортних накладних, що були підписані сторонами вищенаведених договорів. Однак, посадові особи ДПІ у Приморському районі м. Одеси відмовилися знайомитися з оригіналами ТТН, зазначивши, що достатньо реєстрів ТТН.

Суд апеляційної інстанції, беручи до уваги надання до суду першої інстанції повного переліку товарно-транспортних накладних за формою №1-ТТН, погоджується з ствердженням ТОВ «НІАГАРА» про надання даних первинних документів до перевірки.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України (щодо податкової реформи)» статтю 230 Кодексу доповнено нормами стосовно заповнення товарно-транспортних накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі товарно-транспортних накладних на переміщення нафтопродуктів, палива моторного альтернативного та скрапленого газу під час їх відвантаження (редакція діяла на момент спірних правовідносин)

Тобто, згідно цих змін із 01 квітня 2015 року транспортування нафтопродуктів, палива моторного альтернативного та скрапленого газу, відвантажених з акцизного складу підприємства, на якому виробляються нафтопродукти, паливо моторне альтернативне та скраплений газ, без товарно-транспортних накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі товарно-транспортних накладних на переміщення нафтопродуктів, палива моторного альтернативного та скрапленого газу, із відміткою представника контролюючого органу на акцизному складі було заборонено.

У зв’язку з чим, зобов'язано платника податків формувати в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення товарно-транспортні накладні на переміщення товару, подавати товарно-транспорті накладні до Реєстру, реєструвати товарно-транспортні накладні в Реєстрі; переглядати внесену до Реєстру інформацію товарно-транспортних накладних та друкувати її. Встановлено, що реєстраційний номер – унікальний порядковий номер, присвоєний автоматично під час реєстрації товарно-транспортної накладної в Реєстрі.

Таким чином, наявність зареєстрованих в цьому Реєстрі товарно-транспортних накладних свідчить про їх існування.

До того ж, суд апеляційної інстанції бажає звернути увагу на те, що відсутність ТТН не може позбавити платника податків права на податковий кредит з ПДВ за наявності документів, які вимагає Податковий кодекс України.

Так, у своєму листі від 08 травня 2014 року №4151/10/26-15/11-01-06 Міністерство доходів і зборів України, роз’яснюючи права на податкові витрати та податковий кредит з ПДВ у разі відсутності ТТН, зазначило, що у разі відсутності первинної транспортної документації, що підтверджує отримання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, у тому числі товарно-транспортної накладної, при обчисленні об’єкта оподаткування платник податку не має підстав їх враховувати при формуванні собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Між тим, для формування податкового кредиту вимагається належним чином оформлена та зареєстрована в Реєстрі податкова накладна.

А тому за наявності податкової накладної, відсутність ТТН не повинна вплинути на право внести до податкового кредиту з ПДВ суму сплачених коштів за послуги з перевезення.

Отже, для формування податкового кредиту необхідно існування декількох підстав, а саме: наявність у платника податку – покупця належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції.

ДПІ у Приморському районі м. Одеси, здійснюючи свої висновки щодо порушення позивачем формування податкового кредиту, безпідставно не взяла до уваги позицію контролюючого органу, який має право надавати консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового законодавства, а також вимоги податкового законодавства.

Оскільки усі обставини, що входять до предмета доказування у справі, встановлені судом першої інстанції на підставі повного та всебічного дослідження наявних у справі доказів, які відповідають ознакам належності та допустимості, цим обставинам надана правильна юридична оцінка, то підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається.

Проте, відповідно до п. 1 ч.2 ст.162 КАС України є підстави для його зміни.

Так, вказана норма законодавства передбачає, що разі визнання акта протиправним суд повинен скасувати його, якщо він є актом індивідуальної дії, або визнати нечинним, якщо він є нормативно-правовим актом, про що зазначити у резолютивній частині постанови. (Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року, № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі»).

Аналіз ч.2 ст.162 КАС України дає підстави вважати, що для скасування акта індивідуальної дії, який порушує право позивача, повинні бути підстави, тому в даному випадку, якщо суд першої інстанції дійшов висновку про його протиправність, він повинен про це зазначити і в резолютивній частині.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.201 КАС України, підставами для зміни постанови суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області – задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року – змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в наступній редакції:

В іншій частині постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «НІАГАРА» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п’ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Ю.М. Градовський