Справа № 826/23579/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 січня 2017 року № 826/23579/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Качура І.А., суддів Данилишина В.М., Келеберди В.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ларніка» до Державної фіскальної служби України про визнання незаконним та нечинним з дня офіційного опублікування наказу в частині,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Ларніка» (далі - позивач, ТОВ «Ларніка») з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач, ДФС України) про визнання незаконним та нечинним з дня офіційного опублікування наказу Міністерства доходів і зборів України від 16.12.2013 №810 «Про затвердження форми Податкової декларації про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи та Порядку ведення обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи» в частині рядків 09, 10, 11, 12, 13, 14, 18 Податкової декларації про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Ларніка» вважає оскаржуваний наказ таким, що підлягає визнанню в частині таким, що суперечить нормативно-правовому акту вищої юридичної сили - Податковому кодексу України, оскільки затверджена ним форма податкової декларації встановлює для учасників договору про спільну діяльність обов'язок сплати податку, який Податковим кодексом України не передбачений. Зокрема, позивач зазначив, що Податкова декларація про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи в частині рядків 09, 10, 11, 12, 13, 14, 18 підлягає визнанню незаконною, оскільки Податковим кодексом України не передбачено, що отриманий в результаті спільної діяльності прибуток підлягає оподаткуванню податком на прибуток.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача подав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позов вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, а наказ прийнято на підставі, в межах компетенції та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Окрім того, представник відповідача вказує на те, що нова редакція розділу ІІІ «Податок на прибуток підприємств» Податкового кодексу України не містить положення щодо окремого обліку результатів спільної діяльності без створення юридичної особи, починаючи з 01.01.2015 договори про спільну діяльність не є окремими платниками податку на прибуток підприємств, у зв'язку з чим згідно наказу від 20.10.2015 №897 оскаржуваний наказ втратив чинність.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову повністю.

З урахуванням положень частини 4 статті 122 КАС України за згодою сторін судом ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

На підставі пункту 46.5 статті 46 глави 2 розділу ІІ та пункту 153.14 статті 153 розділу ІІІ Податкового кодексу України Міністерством доходів і зборів України видано наказ від 16.12.2013 №810 «Про затвердження форми Податкової декларації про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи та Порядку ведення обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи».

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що ним затверджено форму податкової декларації про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи.

Оскаржуваний наказ зареєстрований в Міністерстві юстиції України 04.02.2014 за № 212/24989. Наказ набрав чинності з дня офіційного опублікування - 28.02.2014.

Відповідно до частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.07.2015 позивач став Учасником договору №999/97 «Про спільну інвестиційну і виробничу діяльність, не пов'язані із створенням юридичної особи з освоєння та розробки родовищ» від 24.10.1997 на підставі згоди всіх Учасників. Надання згоди на приєднання ТОВ «Ларніка» до Договору №999/97, а також призначення ТОВ «Ларніка» уповноваженим вести облік результатів спільної діяльності за Договором №999/97 підтверджується підписанням Учасниками додатку №15 до цього Договору №999/97.

Внаслідок приєднання до участі в спільній діяльності, при оподаткуванні доходів, отриманих в результаті такої діяльності у відповідності до Податкової декларації, рядки 09, 10, 11, 12, 13, 14, 18 якої, на думку позивача, є незаконними, до ТОВ «Ларніка» як Уповноваженого, що відповідає за ведення бухгалтерського та податкового обліку результатів спільної діяльності, може бути застосований оскаржуваний нормативно-правовий акт, тому позивач наділений правом на оскарження такого акта у судовому порядку в силу приписів частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України Державною фіскальною службою України опубліковано оголошення про оскарження наказу Міністерства доходів і зборів України від 16.12.2013 №810 в Офіційному віснику України від 25 грудня 2015 року №100.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникла між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначено Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 № 3166-VI (далі - Закон №3166-VI).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №3166-VI систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України та інші центральні органи виконавчої влади.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону №3166-VI міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Президентом України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

За приписами статті 7 Закону №3166-VI основними завданнями міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, є, зокрема, забезпечення нормативно-правового регулювання.

Як передбачено статтею 15 Закону №3166-VI, міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

Накази міністерства, видані в межах його повноважень, є обов'язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами.

Накази міністерства нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Відповідно до Указу Президента України від 18.03.2013 № 141/2013 затверджено Положення про Міністерство доходів і зборів України, згідно якого Міністерство доходів і зборів України (Міндоходів України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство доходів і зборів України є правонаступником Державної податкової служби України та Державної митної служби України, що реорганізуються.

Міністерство доходів і зборів України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізації єдиної державної податкової, державної митної політики.

Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби» утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

Так, згідно положень статті 46 Податкового кодексу України, в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу, форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Форма, порядок та строки подання митної декларації, а також порядок прийняття контролюючим органом митної декларації визначаються з урахуванням вимог митного законодавства України.

Державні органи, які встановлюють відповідно до цього пункту форми податкових декларацій, зобов'язані оприлюднити такі форми для використання їх платниками податків.

Порядок оподаткування спільної діяльності на території України без створення юридичної особи передбачено у пункті 153.14 статті 153 Податкового кодексу України.

Згідно пунктів 153.14.1, 153.14.2, 153.14.6 пункту 153.14 статті 153 Податкового кодексу України спільна діяльність без створення юридичної особи провадиться на підставі договору про спільну діяльність.

Облік результатів спільної діяльності ведеться платником податку, уповноваженим на це іншими сторонами згідно з умовами договору, окремо від обліку господарських результатів такого платника податку.

Порядок обліку та звітності результатів спільної діяльності встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, виходячи із положень цього Кодексу.

На виконання вищевказаних положень Податкового кодексу України Міністерством доходів і зборів України видано наказ від 16.12.2013 №810 «Про затвердження форми Податкової декларації про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи та Порядку ведення обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи».

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо наявності правових підстав для визнання вказаного наказу в частині зазначення у передбаченій формі Податкової декларації рядків 09, 10, 11, 12, 13, 14, 18 нечинним, посилається на його невідповідність нормам Податкового кодексу України, зокрема, позивач стверджує, що шляхом затвердження відповідної форми звітності і визначення всупереч норми Податкового кодексу України змісту інформації, що підлягає відображенню у спірних рядках декларації і врахуванню при визначенні податкових зобов'язань з податку на прибуток, відповідач встановив обов'язок оподатковувати податком на прибуток і не розділений учасниками договору про спільну діяльність прибуток.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пункт 1 частини другої статті 17 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Частиною другою статті 171 КАС України визначено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до частини першої статті 171 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

При цьому, перевірка законності цих актів полягає у з'ясуванні їх відповідності законам України.

Підставами для прийняття судом рішення щодо незаконності правових актів повністю чи в їх окремих частинах є: невідповідність правовим актам вищої юридичної сили; порушення встановленої законом процедури їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності; перевищення повноважень при їх прийнятті.

Водночас, судом встановлено, що оскаржуваний наказ від 16.12.2013 №810 втратив чинність згідно з наказом Міністерства фінансів України від 20.10.2015 №897 «Про затвердження форми Податкової декларації з податку на прибуток підприємств» (набрав чинності 01.12.2015).

До того ж відповідач також зазначив, що нова редакція розділу ІІІ «Податок на прибуток підприємств» Податкового кодексу України не містить положень щодо окремого обліку результатів спільної діяльності без створення юридичної особи, починаючи з 01.01.2015 договори про спільну діяльність не є окремими платниками податку на прибуток підприємств, у зв'язку з чим прийнято наказ Міністерством фінансів України від 20.10.2015 №897, згідно якого визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства доходів і зборів України від 16.12.2013 №810, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України 04 лютого 2014 року за № 212/24989.

Суд вказує, що нечинний нормативно-правовий акт не може порушувати права, свободи та інтереси фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, які підлягають захисту в порядку адміністративного судочинства згідно з положенням частини першої статті 2 КАС України, оскільки нечинний нормативно-правовий акт не породжує будь-яких прав та обов'язків у суб'єктів правовідносин.

Позивачем не надано суду доказів щодо порушення його прав, свобод та інтересів дією оскаржуваного акту, починаючи з моменту його прийняття.

Оскільки акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує чи може породжувати певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин, то відсутність правовідносин, що зумовлює реалізація оскаржуваного акту, виключає можливість надання судового захисту.

За таких обставин, судом оскаржуваний наказ не досліджувалось на предмет правомірності його прийняття та наявності порушеного права позивача станом на момент його звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відсутність правовідносин, що зумовлює реалізація оскаржуваного акту, виключає можливість надання судового захисту, а відтак підстави для задоволення позовних вимог за таких обставин відсутні.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 122, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.М. Данилишин

В.І. Келеберда