Справа № 826/27021/15
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 лютого 2017 року № 826/27021/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., суддів: Літвінової А.В., Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1,
до Міністерства юстиції України,
про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - МЮ України, відповідач) про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.04.2016 в справі № 826/27021/15, що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2016, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.10.2016 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.04.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2016, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями, від 17.11.2016, справу передано на розгляд судді Балась Т.П.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.11.2016 адміністративну справу № 826/27021/15 суддею Балась Т.П. прийнято до розгляду та призначено справу до колегіального розгляду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) згідно заяви про звільнення за згодою сторін, яка була написана ще при прийнятті ОСОБА_1 на посаду, без зазначення дати її написання та строку звільнення.

Також позивач вказує на те, що на день його звільнення він перебував на лікуванні, а тому ніяк не міг написати заяву про звільнення та подати її Міністерству юстиції України, а тому відсутні підставі для висновку про те, що сторони трудового договору дійшли згоди щодо строку звільнення - 26.11.2015.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, наведених в письмових запереченнях. Зокрема, відповідач вказує на те, що позивача звільнено із дотримання усіх норм трудового законодавства, так як заява про звільнення за угодою сторін написана особисто позивачем, її умови погоджені Міністром юстиції України, тобто оскаржені накази прийняті за дотримання вимог п.1 ст. 36 КЗпП України. Також представник відповідача вказав на те, що сторонами трудового договору було узгоджено строк звільнення, а саме день винесення відповідного наказу, тобто в даному випадку сторонами досягнуто згоди, шляхом подання позивачем заяви та її погодження роботодавцем, строку звільнення: датою звільнення є дата підписання наказу.

Представник відповідача просив суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Суд, керуючись частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 18.01.2017 року ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з'ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Наказом Міністерства юстиції України від 15.04.2015 року № 1128/к позивача призначено на посаду начальника Управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби.

Наказом Міністерства юстиції України від 17.08.2015 року № 2560/к позивача переведено з 14.08.2015 року на посаду начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби, у зв'язку зі зміною структури та штатного розпису Міністерства юстиції України.

Наказом МЮ України від 26.11.2015 року № 4215/к позивача звільнено з посади начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби 26.11.2015 року за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Зі змісту зазначеного наказу вбачається, що підставою звільнення позивача з займаної посади є його заява.

При цьому, зі змісту заяви без дати вбачається, що вона подана від імені начальника управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби МЮ України ОСОБА_1 з проханням звільнити із займаної посади за угодою сторін, вважаючи датою звільнення дату підписання наказу.

Позивач під час розгляду справи у своїх поясненнях зазначив, що написання такої заяви було обов'язкової умовою прийняття його на роботу, проте працюючи вже на іншій посаді він жодних заяв про звільнення не писав, і на звільнення не погоджувався.

Вважаючи незаконним звільнення з займаної посади начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби 26.11.2015 року за угодою сторін, у той час, як заява була подана позивачем обіймаючи посаду начальника Управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Статтею 43 Конституції України, передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII, регулюються суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, що є складовою права громадян на працю.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі.

В даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосування норми Кодексу законів про працю України, якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Загальні підстави припинення трудового договору передбачені статті 36 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В пункті 8 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 Кодексу законів про працю України).

Таким чином, з огляду на зміст вказаних вище норм закону, для припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України сторонами необхідно досягти згоди щодо підстави та строку, з якого договір вважатиметься припиненим, а отже, й припиненими трудові права та обов'язки сторін, окрім тих, які пов'язані з наслідками припинення договору.

Обчислення строків, передбачених Кодексом законів про працю України регламентовано статтею 241-1 цього Кодексу. Частиною 1 цієї статті передбачено, що строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

З огляду на наявність в трудовому законодавстві норми, яка визначає перебіг та обчислення строків виникнення і припинення трудових прав та обов'язків, суд не може погодитися з запереченням відповідача щодо досягнення сторонами згоди щодо строку припинення договору з посиланнями на норми цивільного законодавства, оскільки на переконання суду відсутні правові підстав для застосування до спірних правовідносин за аналогією закону норм статей 251, 252 Цивільного кодексу України.

Також суд вважає за необхідне вказати на те, що з огляду на зміст статті 241-1 КЗпП України, викладене в заяві позивача формулювання строку припинення трудового договору за згодою сторін: «датою звільнення прошу вважати дату підписання наказу», та сам факт прийняття наказу про звільнення відповідачем, не можна вважати досягненням сторонами згоди щодо строку припинення трудового договору, оскільки згідно вказаних вимог трудового законодавства такий строк має бути чітко сторонами погоджений в роках, місяцях, тижнях або днях. В даному випадку, строк припинення трудового договору та його перебіг, на час написання позивачем заяви, не міг бути йому відомий, та повністю залежав від волі роботодавця. При цьому, позивачу не могло бути відомо коли такий момент у часі (рік, місяць, тиждень, день), а саме прийняття відповідачем наказу про звільнення з посади, настане.

Таким чином, оскільки заява ОСОБА_1 не містить дати її написання, строку з якого має бути припинений трудовий договір, а також сторонами не подано будь-яких інших доказів, які б свідчили про уточнення позивачем та погодження відповідачем строку, з якого трудовий договір припиняється, то в розумінні пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України відсутня повна згода сторін на звільнення позивача за угодою сторін.

Такий висновок суду, відповідає правовій позиції в подібних правовідносинах, викладеній в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 10.06.2014 року у справі № К/800/63789/14 та від 11.08.2015 року у справі № К/800/10497/15.

Таким чином, фактично звільнення позивача, тобто розірвання трудового договору відбулося з ініціативи власника або уповноваженої ним особи, без дотримання підстав та порядку, передбачених статтями 40-43-1 Кодексу законів про працю України.

З огляду на вказане, наказ Міністерства юстиції України № 4215/к від 26.11.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організації роботи органів Державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби МЮ України є протиправним, оскільки прийнятий за відсутності відповідної правої підстави, встановленої законом.

Також суд не може визнати такий наказ прийнятим з дотриманням критеріїв обґрунтованості та добросовісності. Таким чином, наказ № 4215/к від 26.11.2015 належить скасувати.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що стаття 40 КЗпП встановлює підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1).

Звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як вбачається із матеріалів справи, з 26.11.2015 по 04.12.2015 позивач перебував на лікарняному, відповідно до копії листка тимчасової непрацездатності Серія АГЧ № 986503.

З урахуванням вище викладеного, беручи до уваги протиправність звільнення за угодою сторін, а також беручи до уваги те, що звільнення відбулося у період перебування ОСОБА_1 на лікарняному, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося незаконно.

Правові наслідки незаконного звільнення працівника з роботи передбачені статтею 235 Кодексу законів про працю України. Так згідно вказаної статті Кодексу в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, позивача належить поновити на посаді начальника управління організації роботи органів Державної виконавчої служби України Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з 26.11.2015.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку, з огляду на зміст частини 2 статті 235 КЗпП України, враховуючи перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем, суд приходить до висновку про обгрунтованість заявленої позовної вимоги.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

Поряд з цим, з урахуванням листа Міністерства праці та соціальної політики України від 20 липня 2015 №10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" вимушений прогул у зв'язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 рахується судом з 27.11.2015 (наступний день за днем звільнення) по 16.02.2017 (день ухвалення судом цього рішення). Отже, кількість днів вимушеного прогулу становить 308 робочий день.

Згідно з довідкою б/н про середню заробітну плату, подану відповідачем 15.02.2017 на виконання ухвали суду, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складала 11392,04 грн., середньоденна заробітна плата - 517,82 грн. Судом не встановлено невідповідності розрахунку вказаних у довідці сум Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.2005 року.

Таким чином, сума вимушеного прогулу позивача складає 159 488,56 грн. (308 робочих днів помножити на 517,82 грн. середньоденного заробітку).

Отже, суд дійшов висновку задовольнити позов в цій частині позовних вимог та стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 159 488,56 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2), поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягає негайному виконання.

Відповідно до частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6 цього ж Кодексу).

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що докази, наведені відповідачем у запереченнях на позов, не спростовують доводи позивача, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 69 - 71, 94, 160-163, 167, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 26.11.2015 № 4215/к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП.

3 Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації роботи органів Державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з 26.11.2015.

4. Зобов'язати Міністерство юстиції України анулювати запис в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 26.11.2015 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП.

5. Стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 27.11.2015 по 16.02.2017 у сумі 159 488,56.

6. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посадіначальника управління організації роботи органів Державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.П. Балась

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур