Справа № 804/7296/16
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2017-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
23 лютого 2017 рокусправа № 804/7296/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.
суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю
за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року по справі №804/7296/16 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини-Польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини Польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не вирішення питання припинення (розірвання) контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 24.06.2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини Польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Військову частину Польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України припинити (розірвати) контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 24.06.2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини Польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 .
В обґрунтуванні заявлених вимог позивач, зокрема, посилався на те, що 24.06.2015р. він уклав з Міністерством оборони України, в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини Польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 , контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України. Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством за погодженням сторін на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 25.03.2016 року позивач подав рапорт про намір звільнитись в запас, у зв`язку із закінченням строку дії контракту, тобто оголошення демобілізації. Відповіді на даний рапорт, як зазначає позивач, він не отримував.
Крім того, 25.07.2016 року позивач подав рапорт, в якому просив надати йому разом із сім`єю за місцем його служби належне житло або відповідну компенсацію на придбання житла. Також, 25.07.2016 року він подав подав рапорт про розірвання контракту від 24.06.2015 року у зв`язку із неналежним виконанням Міністерством оборони України умов укладеного контракту. Листом від 31.08.2016 року відповідач зазначив, що в країні діє особливий період, тому звільнення від військової служби в цей час здійснюється за переліком підстав, передбачених ч. 8 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу. На момент звернення позивача з рапортом таких підстав, як зазначив відповідач, не встановлено. Позивач вважає, що особливий період триває виключно протягом часу дії мобілізації. У зв`язку з тим, що на момент звернення до відповідача із рапортом про звільнення, особливий період в Україні не діяв, оскільки діючі Укази Президента України про мобілізацію вичерпали свою дію виконанням, час проведення мобілізації минув, а воєнний час чи частково відбудовний період після закінчення воєнних дій у країні відсутні, то відмова відповідача у
розірванні контракту не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014р. «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду, його закінчення пов`язане виключно з виданням Президентом України Указу про демобілізацію, а тому підстави для розірвання контракту, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України відсутні.
Не погодившись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для розірвання контракту на проходження військової служби. Заявник апеляційної скарги наполягає на тому, що на час звернення до відповідача з рапортом особливий період в Україні не діяв, а тому строк дії контракту вважається таким, що сплинув.
Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що 24.06.2015 року між ОСОБА_1 та ТВО Командира Військової частини Польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 укладений контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, за умовами якого позивач зобов`язується, зокрема проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку дії контракту, а Міністерство оборони України - забезпечити належні умови для проходження військової служби ОСОБА_1 . Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством за погодженням сторін на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Наказом від 24.06.2015 року № 89-к позивача призначено на посаду такелажника такелажного взводу 2 гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи ВЧ ПП В 2830.
У період з 26.06.2015 року по теперішній час позивач безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької області: с. Піски, с. Опитне, Донецький аеропорт, згідно з наказом командира ВЧ ПП В 2830 № 149 від 25.06.2015 року.
25.03.2016 року набрав чинності Указ Президента України № 115/2016 Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року №15.
Після видання Президентом України указу № 115/2016, 25.03.2016р. позивач подав рапорт про намір звільнитись в запас, у зв`язку із закінченням строку дії контракту, з огляду на оголошення демобілізації.
Крім того, 25.07.2016 року ОСОБА_1 подав рапорт, в якому просив надати йому разом із сім`єю за місцем його служби належне житло або відповідну компенсацію на придбання житла. А також особисто подав рапорт про розірвання контракту від 24.06.2015 року у зв`язку із неналежним виконанням Міністерством оборони України умов укладеного контракту.
Листом від 31.08.2016 року № 2433 відповідач зазначив, що в країні діє особливий період, тому звільнення від військової служби в цей час здійснюється за переліком підстав, передбачених ч. 8 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу. Натомість на момент звернення таких підстав не встановлено. Також ВЧ ПП НОМЕР_1 зазначила, що у рапорті не вказано яке саме житло потребується, до рапорту не надані документи, що підтверджують інформацію про підстави або причини звільнення, не врахована постановка на чергу (облік) військовослужбовця з метою подальшого отримання житла (постійного або тимчасово наданого для користування), наявність його у житловому фонді Міністерства оборони України. Крім того, за твердженнями відповідача, ОСОБА_1 не звертався до командування для отримання компенсації за піднайом житла за місцем проходження військової служби, не зазначив у рапорті що саме із речей або грошових коштів, іншого матеріального забезпечення було ним недоотримано. З огляду на це відповідач підсумував, що перелік підстав для звільнення з військової служби є вичерпним та наведений у повному обсязі у ч. 8 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, а інших правових підстав для звільнення з військової служби військовослужбовців Збройних Сил України не передбачено.
Таку відповідь позивач розцінив як бездіяльність та відмову у розірванні із ним контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України від 24.06.2015 року, у зв`язку з чим звернувся з позовом до суду.
За наслідками перегляду судового рішення колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Відповідно до умов контракту від 26 червня 2015 року про проходження позивачем військової служби в Збройних Силах України вказаний контракт укладено на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (п.3 контракту).
Абзацом 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» передбачено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У відповідності із абз. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно із абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Указом Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17.03.2014 року №1126-VІІ, постановлено: оголошено провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.
Указами Президента України від 06.05.2014 року №454/2014, від 21.07.2014 року №607/2014, від 14.01.2015 року №15/2015, які були затверджені Законами України від 06.05.2014 року №1240-VІІ, від 22.07.2014 року №1595-VІІ, від 15.01.2015 року №113-VІІІ відповідно, також оголошувались та проводились часткові мобілізації.
Крім того, згідно з пунктом 5 Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 зобов`язано Кабінет Міністрів України, зокрема, перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.
Таким чином, з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 14.01.2015 року №15/2015, який затверджено Законом України від 15.01.2015р. №113-VІІІ, переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.
Позивач вказує, що на момент звернення до відповідача із рапортом про звільнення, особливий період в Україні не діяв, оскільки діючі Укази Президента України про мобілізацію вичерпали свою дію виконанням, час проведення мобілізації минув, а воєнний час чи частково відбудовний період після закінчення воєнних дій у країні відсутні.
Колегія суддів вважає такі доводи позивача помилковими та зауважує, що чинним законодавством України, положення якого наведені вище, передбачено, що особливий період настає з моменту оголошення мобілізації та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. При цьому, під мобілізацією розуміється не лише призив громадян на військову службу (у визначений в Указах Президента України період часу), а певний комплекс заходів, здійснюваних серед іншого з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу (абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.
З огляду на наведені норми матеріального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що закінчення періоду мобілізації, який був визначений в Указах Президента України, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Згідно абз.6 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію.
Крім цього, як вбачається з рапорту, поданого ОСОБА_1 25.07.2016 року, він просить розірвати контракт від 24.06.2015 року у зв`язку із невиконанням Міністерством оборони України умов укладеного контракту, а саме: ненаданням житла, або компенсації за житло; ненаданням матеріального забезпечення у повному обсязі.
Відповідно до п. "з" ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця).
Разом з тим, підстави щодо звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду визначені у ч.8 ст.26 наведеного Закону, де зокрема, відсутня така підстава для звільнення з військової служби як "систематичне невиконанням умов контракту командуванням ".
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для розірвання контракту, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини Польова пошта НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 про проходження військової служби у Збройних Силах України.
Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що на теперішній час підстави звільнення зі служби осіб, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, врегульовані Законом України N 1769-VIII, 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби», який набрав чинності з 01.01.2017р. Розділом ІІ Прикінцевих положень вказаного Закону визначено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовця, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом.
З огляду на викладенее, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 198, ст.ст. 200, 205, 206 КАС України, суд,-
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року по справі №804/7296/16 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.
(Повний текст ухвали виготовлено 24.02.2017р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк