Справа № 826/9430/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 березня 2017 року № 826/9430/16

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів під головуванням судді Добрянської Я.І., суддів - Федорчука А.Б., Кузьменка В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
до відповідача Кабінету Міністрів України
провизнання бездіяльності протиправною та зобов»язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Кабінету Міністрів України, в якій просять:

1. визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів по приведенню у відповідність до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (із змінами і доповненнями згідно із Законом № 900-VIII від 23.12.2015), а саме щодо незабезпечення прийняття нормативно-правових актів, не приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність та незабезпечення приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

2. зобов'язати відповідача усунути порушення фінансування, нарахування та виплати пенсії, шляхом прийняття нормативно- правових актів, у відповідність із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а саме:

- зобов'язати Кабінет Міністрів України прийняти нормативно-правовий акт, передбачений Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

- привести свої нормативно-правові акти у відповідність із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

- забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб;

3. стягнути з відповідача в користь кожного з позивачів моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

4. стягнути з відповідача в користь кожного з позивачів витрати на правову допомогу в розмірі 8 500 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, здійснюючи серед іншого посилання на положення ч. 3 ст. 51 закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зазначено, що Кабінет Міністрів України зобов»язаний протягом трьох місяців з дня набрання чинності Законом №2262 забезпечити прийняття нормативно-правових актів, передбачених цим Законом; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Поряд з цим, як стверджують позивачі, згідно довідок про нарахування та виплату пенсії, їх пенсія обраховується, виходячи з окладів встановлених в МВС України, і не була перерахована відповідно до окладів та інших надбавок встановлених для поліцейських за останні 12 місяців.

За таких обставин, на переконання позивачів, внаслідок бездіяльності відповідача порушено їх право на відповідне соціальне (пенсійне) забезпечення, належне харчування, лікування, підтримання мого здоров'я та забезпечення моєї сім'ї, враховуючи навчання та лікування дружини, дітей тощо.

Також позивачами наголошено, що органи Пенсійного фонду України не наділені повноваженнями самостійно визначати розмір пенсії, а здійснюють її нарахування на підставі наданих їм відповідними органами довідок про розмір грошового забезпечення, і розмір пенсійних виплат залежить від розміру складових грошового забезпечення зазначених у довідках, а тому для перерахунку та виплати пенсії позивачів немає підстав, оскільки Кабінет Міністрів України не виконав вимоги закону №2262.

При цьому, зокрема, за словами позивачів, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, на обліку у якому вони перебувають, не повідомлялось про прийняття відповідного нормативно-правового акта, на підставі якого змінюється хоча б один з видів грошового забезпечення для відповідних категорій осіб, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій військовослужбовців нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, і підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, довідок про новий розмір грошового забезпечення позивача з уповноваженого органу до відповідача не надходило, у зв'язку з відсутністю такого нормативно-правового акта в природі.

Зазначені обставини, як вбачається зі змісту позовних вимог, і стали підставою для звернення ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Окружного адміністративного суду м. Києва.

У справі наявні письмові заперечення на адміністративний позов, в яких Кабінет Міністрів України стверджує про його необґрунтованість та безпідставність.

Так, зокрема, як йдеться у запереченнях, посилання позивачів на те, що уряд не забезпечив прийняття нормативно-правових актів, та не привів свої нормативно-правові акти у відповідність та не забезпечив приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є безпідставними, адже на виконання статей 43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» прийнято постанову від 13.02.2008 р. №45, якою затверджено Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Крім того, як йдеться у запереченнях, постановою від 02.11.2006 р. №1522 урядом було затверджено Порядок передачі органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян, відповідно до якої пенсійні справи від Міністерства оборони України та інших міністерств, відомств передано органам Пенсійного фонду України.

При цьому, згідно з доводами відповідача, ані Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» від 23.12.2015 р. № 900, ані Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не містять зобов'язання Кабінету Міністрів України забезпечити прийняття нормативно-правових актів передбачених цим Законом, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

А тому, як йдеться у запереченнях, посилання позивачів на те, що Кабінетом Міністрів України допущено бездіяльність, яка полягала у не приведенні своїх нормативно-правових актів у відповідність до прикінцевих положень Закону «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262 та Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» №900 є безпідставними та необґрунтованими.

Вимога позивачів щодо зобов'язання вчинити дії, за переконанням відповідача, є втручанням у діяльність суб'єкта владних повноважень, його вільний розсуд (дискрецію) та виходить за межі завдань адміністративного судочинства визначених статтею 2 КАС України, а тому не може бути задоволена. Безпідставними також, на думку відповідача, є і позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди.

Дослідивши наявні у справі документи, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

В силу ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з'ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_1, видане 05.10.2015 р.), ОСОБА_2 (пенсійне посвідчення НОМЕР_2, видане 26.03.2014 р., вид пенсії: за вислугу років; НОМЕР_3, посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_4 видане 14.10.2003 р., посвідчення ветерана органів внутрішніх справ №081511, видане 19.03.2014 р.) та ОСОБА_3 (пенсійне посвідчення НОМЕР_5, видане 25.06.2008 р., вид пенсії: за вислугою років; НОМЕР_6; посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_7, видане 04.03.2016 р.) перебувають на обліку в ГУ ПФУ в Тернопільській області та отримують пенсію за вислугу років та по інвалідності згідно з положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 p. №2262-XII (далі - Закон №2262), що підтверджується наданими до суду довідками про доходи пенсіонерів (а.с. 13-15).

Підставою для звернення позивачів до суду, як вбачається, є отримання ними пенсійних виплат без урахування розміру грошового забезпечення поліцейських, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 р. №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», яке за розміром є більшим, аніж грошове забезпечення, враховане під час призначення, нарахування та виплати пенсії позивачам. При цьому, на переконання позивачів, Кабінетом Міністрів України допущено протиправну бездіяльність щодо невжиття заходів по приведенню у відповідність до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (із змінами і доповненнями згідно із Законом № 900-VIII від 23.12.2015 р.) власних нормативно-правових актів та нормативно-правових актів міністерств та інших органів центральної влади.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону №2262 (в редакції, чинній до внесення змін Законом від 23.12.2015 р. №900-VIII), усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством. Перерахунок пенсій здійснюється на момент виникнення права на перерахунок пенсій і провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у строки, передбачені частиною другою статті 51 цього Закону. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим зі служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Отже, підставою для проведення перерахунку пенсії є фактична зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, проведена на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, наділеного правом установлювати чи змінювати види грошового забезпечення військовослужбовців.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 р. №45 встановлений порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Порядок № 45).

Згідно з пунктом 1 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"», перерахунок раніше призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсій проводиться у разі прийняття рішення Кабінетом Міністрів України про зміну розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення для відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за Законом (далі - особи), або у зв'язку із введенням для них нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, установлених законодавством.

Відповідно до п. 2 Порядку № 45 на підставі зазначеного в пункті 1 цього Порядку рішення Кабінету Міністрів України, Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, ДПС, Управління державної охорони, Адміністрація Держспецзв'язку, Адміністрація Держприкордонслужби, ДПтС, ДСНС (далі - державні органи) повідомляють у п'ятиденний строк Пенсійному фонду України про підстави перерахунку пенсій військовослужбовцям.

Після одержання списків осіб уповноважені структурні підрозділи зазначають у них зміни розмірів грошового забезпечення для перерахунку раніше призначених пенсій і в п'ятиденний строк після надходження передають їх до відповідних органів, що призначають пенсії.

Отже, нормами Порядку №45 передбачено наступний порядок здійснення перерахунку пенсій:

1. Міністерство внутрішніх справ України повідомляє Пенсійний фонду України про наявність рішення Кабінету Міністрів України про зміну розміру грошового забезпечення (п. 2 Постанови № 45);

2. Пенсійний фонд України повідомляє відповідні структурні підрозділи Пенсійного фонду про підстави проведення перерахунку пенсій та необхідність підготовки списків осіб, пенсії яких підлягають перерахунку Головним управлінням Пенсійного фонду України (абз. 2 п. 2 Постанови № 45);

3. Головні управління Пенсійного фонду України складають відповідні списки та передають їх органам, які уповноважені видавати довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсій, які готують відповідні довідки. Довідки видаються державним органом, з якого особи були звільнені із служби, якщо інше не передбачено цим Порядком (абз.3 п.2, абз.1, 2 п.3 Постанови № 45).

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із доводами позивачів стосовно того, що органи Пенсійного фонду України не наділені повноваженнями самостійно визначати розмір пенсії, а здійснюють її нарахування на підставі наданих їм відповідними органами довідок про розмір грошового забезпечення, і розмір пенсійних виплат залежить від розміру складових грошового забезпечення зазначених у довідках.

Поряд з цим згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 113 Конституції України, ст. 1 Закону України від 27.02.2014 р. №794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади, здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів, відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» до основних його завдань відноситься, зокрема, забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров'я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв'язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Нормою ст. 41 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що Кабінет Міністрів України спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України. Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції та законів України здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на його засіданнях більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону.

Статтею 117 Конституції України, яка кореспондує зі ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», передбачено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Так, приписами п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» зобов'язано Кабінет Міністрів України в місячний строк: 3) прийняти нормативно-правові акти, що випливають із цього Закону (п.п. 3); привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом (п.п. 4); забезпечити перегляд і приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом (п.п. 5); забезпечити прийняття міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів, що випливають із цього Закону (п.п. 6); ужити заходів щодо фінансового та матеріально-технічного забезпечення поліції України (п.п. 7).

В той же час постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 р. №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (в чинній на час звернення позивачів до суду редакції) затверджено грошове забезпечення поліцейських Національної поліції, яке складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премій та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» від 23.12.2015 року №900-VIII, який набрав чинності 29.12.2015 р., п. 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію" доповнено абзацами другим та третім, згідно з якими за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

При цьому відповідно до ст. 102 Закону №580 пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Тобто, як вбачається, законодавцем задекларовано рівність і однаковість трудових та соціальних гарантій колишніх працівників міліції та поліцейських.

Поряд з цим Законом України від 23.12.2015 р. №900-VIII ст. 63 Закону №2262 доповнено новою частиною наступного змісту: «Перерахунок пенсій особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах цього Закону, здійснюється з урахуванням видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством для поліцейських».

Зазначені висновки узгоджуються із позицією Вищого адміністративного суду України, що викладена в ухвалі від 29.11.2016 р. № К/800/32742/16 у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії.

В контексті спірних правовідносин варто зазначити, що судом касаційної інстанції у згаданому вище рішенні серед іншого зауважено, що враховуючи, що саме постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 р. №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» встановлено грошове забезпечення поліцейських, яке, за своїми складовими є ідентичним складовим колишніх працівників міліції, але за розміром більшим, таке збільшення є безумовною підставою для перерахунку пенсії позивача, як колишнього працівника міліції.

В той же час, суд погоджується із позицією відповідача стосовно того, що ані Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» від 23.12.2015 р. № 900, ані Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не містять зобов'язання Кабінету Міністрів України забезпечити прийняття нормативно-правових актів передбачених цим Законом, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

З огляду на зазначене, беручи до уваги докази, наявні у матеріалах справи у їх сукупності, вивчивши позиції сторін у справі, зважаючи на відсутність правових підстав для виходу за межі позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні.

Однак поряд з цим суд додатково вважає за доцільне наголосити на наступному.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Закріплений у Конституції та ст. 8 КАС України принцип верховенства права полягає у тому, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі ст. 22 Конституції України, закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Як зазначає Конституційний суд України, звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена (п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005 року (справа про постійне користування земельними ділянками).

В п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2005 від 11.10.2005 року (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) визначено: зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістових характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у рішеннях Конституційного Суду України (зокрема, у справі N 1-21/2005 11 жовтня 2005 року та інших) полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічна правова позиція з даного питання висловлена Верховним Судом України у постанові від 10.12.2013 р. у справі №21-348а13 та постанові від 17.12.2013 р. у справі №21-445а13.

Так, зі змісту норми ч. 3 ст. 63 Закону №2262 в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей», який набрав чинності з 29.12.2015 р., вбачається, що перерахунок пенсій особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах цього Закону, повинен проводитись з урахуванням діючого грошового забезпечення поліцейських та наступних змін до нього.

В той же час, виходячи зі змісту пунктів 2-3 Порядку №45, відповідальним за повідомлення у п'ятиденний строк Пенсійному фонду України про підстави перерахунку пенсій військовослужбовцям є серед іншого Міністерство внутрішніх справ України.

А тому, в разі невиконання вказаним державним органом обов»язку щодо повідомлення Пенсійного фонду України про підстави перерахунку пенсій працівників органів внутрішніх справ (міліції) - позивачів з урахуванням постанови №988, та у разі, якщо позивачі вважатимуть таку бездіяльність протиправною, вони можуть звернутися за захистом власних прав та інтересів із відповідним позовом до суду.

Відповідно до вимог ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді А.Б. Федорчук

В.А. Кузьменко