Справа № 817/3925/13-а
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

"08" лютого 2017 р. м. Київ К/800/9919/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Стародуба О.П.,
Швеця В.В., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом Приватного акціонерного товариства (далі - ПрАТ) Агрофірма «Зоря ім. Плютинського» до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області про скасування постанови про накладення арешту, за касаційною скаргою Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року, -

встановив:

У листопаді 2013 року ПрАТ Агрофірма «Зоря ім. Плютинського» звернулося в суд з позовом, у якому просило скасувати постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області про арешт коштів боржника від 24 жовтня 2013 року ВП № 35093314.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області про арешт коштів боржника від 24 жовтня 2013 року у виконавчому провадженні № 35093314 в частині накладення арешту на рахунки ПрАТ Агрофірма «Зоря ім. Плютинського» у філії Рівненського обласного управління Акціонерного товариства (далі - РОУ АТ) «Державний ощадний банк України», МФО 333368. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні у відповідача знаходилося зведене виконавче провадження № 35093314 про стягнення з ПрАТ Агрофірми «Зоря ім. Плютинського» заборгованості на загальну суму 5742139 гривень.

24 жовтня 2013 року начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області Іщук Н.В. винесено постанову про арешт коштів боржника в межах суми стягнення 5742139 гривень, що містяться на всіх рахунках та належать ПрАТ Агрофірми «Зоря ім. Плютинського».

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з протиправності накладення відповідачем арешту на рахунки, на які перераховуються кошти, виділені Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності для виплати соціальної допомоги застрахованим особам у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, та рахунки, що передбачені для виплати заробітної плати працівникам підприємства.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом частин 1, 2 статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 3 статті 11 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Частиною 1 статті 25 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова (абзац 2 частини 2 статті 25 Закону № 606-XIV).

Статтею 32 Закону № 606-XIV передбачені заходи примусового виконання рішень, якими є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно приписів статті 52 Закону № 606-XIV стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем

Частиною 1 статті 57 Закону № 606-XIV визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

За змістом частин 3, 4 статті 65 Закону № 606-XIV державний виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки і вклади державний виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших органах державної влади, підприємствах, установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача. Державний виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що знаходяться на його рахунках, а також на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи.

Відповідно до частини 3 статті 15 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Частинами 4, 7 статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У відповідності до частини 2 статті 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» від 18 січня 2001 року № 2240-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) страхувальник-роботодавець відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України. Страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів (далі - окремий рахунок), можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону. У разі порушення провадження у справі про банкрутство страхувальника-роботодавця страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, повертаються до районної, міжрайонної, міської виконавчої дирекції відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, яка в подальшому забезпечує надання матеріального забезпечення застрахованим особам.

Згідно пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, до поточних рахунків належать, зокрема, рахунки за спеціальними режимами їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що у філії РОУ АТ «Державний ощадний банк України», МФО 333368, ПрАТ Агрофірма «Зоря ім. Плютинського» відкрито спеціальні розрахункові рахунки для виплати матеріального забезпечення застрахованим особам (працівникам підприємства) по тимчасовій непрацездатності, для виплати заробітної плати та орендної плати за пай, для отримання компенсаційних коштів від переробників сільськосподарської продукції, для сплати податку на додану вартість.

Однак, при прийнятті рішення судом не досліджено питання щодо кількості відкритих рахунків боржника у філії РОУ АТ «Державний ощадний банк України», МФО 333368, їх спрямованість та призначення коштів, що наявні на кожному з цих рахунків.

У порушення вимог частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, які зобов'язують суд до активного вжиття заходів щодо з'ясування обставин справи, та всупереч вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд першої інстанцій не встановив, які саме кошти, що містяться на рахунках ПрАТ Агрофірма «Зоря ім. Плютинського» у філії РОУ АТ «Державний ощадний банк України», МФО 333368, входять до складу рахунків за спеціальним режимом використання.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, на зазначені порушення уваги не звернув та не виправив їх.

Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту спеціального режиму використання рахунків, на які відповідачем було накладено арешт, зокрема, відкритих у філії РОУ АТ «Державний ощадний банк України», МФО 333368, рішення судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову без встановлення вказаних обставин є передчасними.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що постанова Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2013 року та ухвала Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року підлягають скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області - задовольнити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року - скасувати.

Справу за позовом Приватного акціонерного товариства Агрофірма «Зоря ім. Плютинського» до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області про скасування постанови про накладення арешту - направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Стародуб О.П.

Швець В.В.