Справа № 265/830/17
Суддя: Козлов Д. О.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №265/830/17
Провадження №2-а/265/83/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Байрачній І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною бездіяльність та стягнення недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги. В обґрунтування заявлених вимог вказував на те, що він є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням, тому має право на пільги, встановлені законами України для учасників бойових дій. Так за ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій повинна щорічно до 5 травня, виплачуватися разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, яку сплачують органи праці та соціального захисту населення. Зауважував, що при визначенні йому мінімального розміру пенсії за віком не було встановлено обмежень щодо можливості застосування мінімального розміру пенсії. Також змін до ст. 12 згаданого Закону України не вносилось. Таким чином щорічну разову грошову допомогу учасникам бойових дій слід було сплачувати відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", враховуючи, що у 2016 році мінімальна пенсія за віком та прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становила з 1 травня 2016 року 1130 грн. Натомість він отримав у 2016 році лише 920 грн., замість 5650 грн. Тому не погоджувався із посиланням представників відповідача на Постанову Кабінету Міністрів України № 141, якою визначено розмір разової грошової допомоги, що виплачується в 2016 році за Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», бо Закони України мають вищу юридичну силу ніж акти органу виконавчої влади. Додавав, що листом від 5 жовтня 2016 року на його звернення він отримав відмову від представників відповідача у проведенні йому перерахунку щорічної допомоги до 5 травня, тому саме цей момент вважає початком відліку строку звернення до суду із наявним позовом. На підставі викладеного просив суд визнати бездіяльність відповідача протиправною, стягнувши з УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради на його користь недоплачену йому щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2016 рік за ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком із застосуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням раніше виплачених сум.

Позивач, ОСОБА_1, у судовому засіданні підтримав заявлені ним вимоги, вказуючи, що він має право на отримання за законом щорічної разової грошової допомоги, як учасник бойових дій, в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком у 2016 році, бо служив спочатку в Афганістані, де заслужив такий статус, а зараз проходить службу у зоні проведення антитерористичної операції. При цьому вказував, що він постійно перебуває у відрядженнях у зонах проведення АТО, тому не має змоги постійно мешкати за місцем свого проживання. Також вважав, що оскільки мав право на отримання допомоги до 5 травня аж до 30 вересня 2016 року, то строк для подання позову слід рахувати саме з цієї дати. Просив задовольнити його позов повністю.

Представник відповідача, яка діє на підставі довіреності, Василів О. С., заперечувала проти задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, посилаючись на письмові заперечення. Також вказувала, що представники відповідача діяли у межах наданих ним повноважень за законами України, тому просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову.

Згідно із письмовими запереченнями представника відповідача вбачається, що оскільки ОСОБА_1 було проведено оплату щорічної разової допомоги до 5 травня у квітні 2016 року, то шестимісячний строк для подання такого позову ним був пропущений, що свідчить про наявність підстав для відмову у задоволенні позову з цих обставин, бо вимагати провести оплату щорічної допомоги до 5 травня мають право до 30 вересня поточного року особи, яким взагалі така допомога не була сплачена. При цьому зазначав, що позивач як учасник бойових дій має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному КМУ в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України на відповідний рік. На підставі цього позивачу була сплачена допомога в квітні 2016 року у розмірі 920 грн. на підставі постанови КМУ № 141 від 2 березня 2016 року. Представник відповідача також не погоджувався із тим, що до спірних правовідносин можна застосовувати положення ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», бо їх норми визначають лише розмір пенсій саме за таким законом. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року та від 25 січня 2012 року, вказував, що КМУ дозволено визначати порядок та розміри соціальних виплат, зважаючи на фінансовий ресурс бюджету, який безпосередньо регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок державного бюджету. При цьому на підставі п. 26 «Прикінцевих ат перехідних положень» Бюджетного кодексу України, які набули чинності з 1 січня 2015 року, положення ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються в порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з фінансових ресурсів держаних та місцевих бюджетів. Таким чином, здійснивши виплату допомоги до 5 травня позивачу в розмірі 920 грн., Управління соціального захисту діяло відповідно до положень діючого законодавства України. На підставі наведеного просив відмовити у задоволенні поданого позову.

Вислухавши учасників процесу, які з'явились, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 1 лютого 1999 року, виданим йому Орджонікідзевським РВК м. Маріуполя Донецької області, на підставі якого позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Відповідно до заяви позивача, отриманої представниками відповідача 28 вересня 2016 року, про виплату разової грошової допомоги як учаснику бойових дій, надіслану УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 зазначав, що йому в 2016 році грошова допомога до 5 травня, як учаснику бойових дій, була виплачена не повністю, тобто в розмірі 920 грн., тому вимагав провести йому доплату в сумі 4730 грн. При цьому письмову відповідь просив направити йому за місцем проходження ним військової служби, тобто до Донецького ОВК, розташованого по вул. Громової 67 в м. Маріуполі.

Згідно із відповіді на заяву ОСОБА_1 представниками відповідача було роз'яснено, що виплата разової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році була здійснена в розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» № 141, а саме: ОСОБА_1, як учаснику бойових дій, у квітні 2016 року саме в сумі 920 грн.

Суд зазначає, що ст. 8 Конституції України визначає, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до п. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

За ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

На підставі ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі за текстом постанови - Спеціальний закон) (в редакції Розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

При цьому суд зауважує, що відповідно до п. 2 «Прикінцевих положень» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» вбачається, що Розділ II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» цього Закону діє лише до 31 грудня 2008 року.

Таким чином наведені зміни до ч. 5 ст. 12 Спеціального закону були обмежені строком дії до 31 грудня 2008 року, які відповідно з 1 січня 2009 року втрачали свою чинність.

Крім цього суд зазначає, що зміни, внесені розділом II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до ч. 5 ст. 12 Спеціального закону на підставі рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

З огляду на наведене з 22 травня 2008 року відновила свою дії редакція ч. 5 ст. 12 Спеціального закону, за якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Суд зауважує, що наведена редакція ч. 5 ст. 12 Спеціального закону досі є чинною, бо у неї не вносились зміни, а її застосування не обмежувалось Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік».

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 17-1 Спеціального закону щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених ст. 12 Спеціального закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Суд зазначає, що на підставі ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

При цьому відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України від 19 грудня 2011 року № 8 «Про судову практику вирішення адміністративними судами спорів, що виникають у зв'язку із застосуванням статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» зазначено, що законодавчо розмір мінімальної пенсії за віком установлено лише ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Також за змістом п. 10 Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України від 16 березня 2012 року № 4 «Про судову практику вирішення адміністративними судами спорів, що виникають у зв'язку із застосуванням статей 39, 48, 50, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вбачається, що застереження з приводу поширення дії ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не є перешкодою для застосування мінімального розміру пенсії за віком для обчислення інших пенсій чи доплат, пов'язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого мінімального розміру пенсії за віком.

Таким чином, враховуючи перелічені норми та зважаючи на роз'яснення Пленуму Вищого Адміністративного Суду України, суд не може погодитись із позицією представника відповідача про те, що положення ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не можна застосовувати для обчислення інших пенсій чи доплат, пов'язаних з мінімальною пенсією за віком.

Суд також зауважує, що за ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання щодо строків звернення до суду ОСОБА_1 за захистом його порушених прав, суд зазначає, що на підставі ч. 4 ст. 17 Спеціального закону особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Так позивач на виконання положень ч. 4 ст. 17 Спеціального закону звернувся у вересні 2016 року до УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради із вимогою провести йому доплату щорічної разової допомоги до 5 травня.

Крім цього суд враховує, що відповідь позивачу на його заяву про доплату щорічної допомоги до 5 травня надсилалась за місцем фактичного проходження служби ОСОБА_1, тобто до Донецького ОВК.

Наведені у сукупності обставини свідчать про те, що ОСОБА_1, який проходить військову службу в Донецькому ОВК, не маючи фактично постійного місця проживання, скористався наданим йому законом правом та звернувся до 30 вересня 2016 року до представників відповідача з вимогою провести йому доплату щорічної разової допомоги до 5 травня, тому отримавши відповідь на таке звернення у жовтні 2016 року, він звернувся протягом передбаченого законом шестимісячного строку з дати отримання відмови у проведені йому такої доплати до адміністративного суду.

Таким чином суд дійшов висновку, що строки на звернення до суду із наявним позовом ним не було пропущено, оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався у жовтні 2016 року, на підставі чого в цій частині суд не приймає доводи представника відповідача про пропуск позивачем строків на звернення до суду.

При цьому суд зауважує, що вимоги ОСОБА_1 саме про стягнення з відповідача недоотриманих сум щорічної грошової допомоги до 5 травня не ґрунтуються на законі, бо за п. 2 ч. 4 ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача, суб'єкта владних повноважень, прийняти рішення або вчинити певні дії. При цьому положеннями ст. 105 КАС Україні не передбачено вимоги про стягнення з суб'єкта владних повноважень грошових сум, окрім випадків завдання діями такого відповідача шкоди незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю.

Також суд не має права перебирати на себе повноваження, якими він не наділений, оскільки питання обрахунку та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій здійснюється компетентними на це органами соціального захисту населення.

Вирішуючи ж наявний спір по суті, суд наголошує, що на підставі Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» у «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України були внесені зміни, які набули чинності 1 січня 2015 року.

Так згідно із п. 26 «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України (в редакції з 1 січня 2015 року) було встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до змісту п. 2 ч. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», яка набула чинності 11 березня 2016 року, було встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, а саме: учасникам бойових дій в розмірі 920 грн.

На підставі рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року по справі № 1-42/2011 було визнано таким, що відповідає Конституції України, п. 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», який визначав, що норми і положення ст. 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст. 14, 22, 37 та ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 по справі № 1-11/2012 було встановлено, що положення ст. 1, ч. 1, 3 ст. 95 Конституції України у системному зв'язку з положеннями ст. 3, ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 22, ст. 46, 48 Конституції України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. Положення ч. 2 ст. 96, п. 2, 3, 6 ст. 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Положення ч. 2 ст. 95, ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 129 Конституції України, п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України та п. 2 ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положеннями ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Зважаючи на викладене, суд дійшов переконання, що Постанова Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 141 підлягає застосуванню до спірних правовідносин, як така, що прийнята Кабінетом Міністрів України відповідно до наданих йому повноважень та на підставі п. 26 «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України.

Таким чином суд дійшов висновку, що згідно із положеннями Бюджетного кодексу України, повноваженнями Кабінету Міністрів України, положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 141, враховуючи також рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року та від 25 січня 2012 року, Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради діяло відповідно до положень діючого законодавства України, яке регулює порядок та розмір виплати у 2016 році разової щорічної до 5 травня грошової допомоги учасникам бойових дій, яким є позивач, та яка була визначена відповідно у 2016 році в розмірі 920 грн., а також фактично сплачена ОСОБА_1 представниками відповідача у квітні 2016 року.

На підставі наведеного суд встановив, що з боку представників відповідача відсутня бездіяльність по відношенню до позивача в частині виплати йому, як учаснику бойових дій, щорічної допомоги, бо підстав проводити виплату щорічної разової допомоги до 5 травня ОСОБА_1 у розмірах, визначених ч. 5 ст. 12 Спеціального закону, наразі немає, тому заявлений ним адміністративний позов задоволенню в суді не підлягає.

Керуючись ст. ст. 8-11, 17, 18, 71, 86, 94, 159-167 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення, а особами що не були присутні при проголошенні - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя