Справа № 760/17170/16-а
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2017-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

21 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Твердохліб В.А.,

суддів Костюк Л.О., Троян Н.М.,

за участю секретаря Івченка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційні скарги Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві та ОСОБА_2 на постанову Солом'янського районного суду м.Києва від 08 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулася до Солом'янського районного суду м.Києва з адміністративним позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі - Відповідач) про визнання неправомірною відмову Відповідача перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, викладену у листі від 31.08.2016 року №23650/07; зобов'язання Відповідача здійснити перерахунок та виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці в розмірі 86% заробітної плати і 70% вислуги років від заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді: з 01.09.2015 року до 01.05.2016 року згідно довідки Апеляційного суду Київської області №05/30-076 від 25.07.2016 року, і у тих же ж відсотках з 01.05.2016 року до 08.09.2016 року згідно довідки Апеляційного суду Київської області №05/30-057 від 21.06.2016 року.

Постановою Солом'янського районного суду м.Києва від 08 грудня 2016 року адміністративний позов задоволено частково:

визнано неправомірною відмову Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві у здійсненні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_2 згідно довідок Апеляційного суду Київської області №05/30-057 від 21.06.2016 року та №05/30-076 від 25.07.2016 року;

зобов'язано Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_2, судді у відставці, щомісячного довічного грошового утримання з розрахунку 86 % від заробітної плати і 70 % вислуги років від зарплати працюючого на відповідній посаді судді з 05.04.2016 року по 30.04.2016 року згідно з довідкою Апеляційного суду Київської області №05/30-076 від 25.07.2016 року, та з 01.05.2016 року по 08.06.2016 року згідно з довідкою Апеляційного суду Київської області №05/30-057 від 21.06.2016 року за виключенням здійснених Правобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві виплат за цей період. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Також, Позивачем подано апеляційну скаргу на постанову Солом'янського районного суду м.Києва від 08 грудня 2016 року, в якій остання просить змінити вказану постанову суду та зобов'язати Відповідача зробити їй перерахунок та виплату грошового утримання, як судді у відставці, у розмірі 86% заробітної плати та 70% вислуги років від зарплати працюючого на відповідній посаді судді з 01.09.2015 року по 01.05.2016 року згідно довідки Апеляційного суду Київської області №05/30-076 від 25.07.2016 року; застосувати на день виплат індекс інфляції до нарахованих за двома довідками сум; стягнути з Відповідача на користь Позивача 1255 грн, 20 коп судового збору. В іншій частині постанову залишити без змін.

Посилається Позивач на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного частково вирішення справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення Позивача та її заперечення проти апеляційної скарги Відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач є суддею у відставці і відповідно ст.43 Закону України «Про статус суддів» за нею зберігається звання судді і такі ж гарантії соціального захисту, як і до виходу у відставку.

Позивач перебуває на обліку в Правобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м.Києві та отримує щомісячне довічне грошове утримання, призначене їй, як судді, яка вийшла у відставку з Апеляційного суду Київської області та обчислене відповідно Закону України «Про статус суддів».

Згідно довідки Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2016 року №05/30-057 заробітна плата судді, який працює на відповідній посаді з 01 травня 2016 становить 27 115,00 грн. і складається з посадового окладу в розмірі 15 950,00 грн., вислуги років 70% в розмірі 11 165,00 грн. (а.с.13).

21 червня 2016 року Позивач звернулась до Відповідача із заявою про перерахунок пенсії, за результатами розгляду якої, її вимоги були задоволенні частково та здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 08 червня 2016 року, в результаті чого загальний розмір пенсії позивача становить 23 318,90 грн. (27 115,00 грн. - заробітна плата судді * 86%).

Відповідно довідки Апеляційного суду Київської області від 25 липня 2016 року №05/30-076 заробітна плата судді, який працює на відповідній посаді з 01 вересня 2015 року становить 25 768,60 грн. і складається з посадового окладу в розмірі 15 158,00 грн., вислуги років 70% в розмірі 10 610,60 грн. (а.с.14).

26 липня 2016 року Позивач повторно звернулась до Управління Пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії, за результатами розгляду якої, Позивача листом від 31 серпня 2016 року №23650/07 повідомлено про відмову в такому перерахунку (а.с.11-12).

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У відповідності до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В силу вимог ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України.

Проголосивши незалежність і недоторканість суддів, Конституція України передбачила однією з гарантій цієї незалежності право судді на відставку (п.9 ч.5 ст.126 Конституції України).

З системного аналізу законодавства зміст поняття «право на відставку» слід розуміти як одну із позитивних підстав припинення суддею своїх повноважень з одночасним гарантуванням отримання належного матеріального забезпечення після відставки, а тому право судді на відставку, передбачене у п.9 ч.5 ст.126 Конституції України, передбачає припинення повноважень судді, а також призначення належного матеріального забезпечення.

Крім того, за своєю правовою природою щомісячне довічне грошове утримання, на відміну від пенсії на загальних підставах, є гарантованою державою щомісячною грошовою виплатою, що служить забезпеченням належного матеріального утримання судді, яка призначається і нараховується державою за результатом багаторічної праці особи саме на суддівській посаді, виплачується лише за умови наявності встановленого законом стажу роботи на посаді судді та є складовою правового статусу судді, як фінансова гарантія незалежності суддів.

Такий висновок ґрунтується на аналізі чинного законодавства, а також рішень Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини.

У відповідності до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Пунктами 8, 11 ч.4 ст.47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII) передбачено, що незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням, а також правом судді на відставку.

Згідно ч.6 ст.47 вищезазначеного Закону при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

В пункті 7 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 суд зазначив, що конституційний статус судді передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості. Аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності. Право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага. Статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для припинення повноважень після здійснення професійної діяльності протягом визначеного строку, право на отримання виплат (пенсії, щомісячного довічного грошового утримання), рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді.

При цьому, в п.2 резолютивної частини вищезазначеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що за змістом ст.126 Конституції України положення ч.3 ст.11 Закону України «Про статус суддів» у взаємозв'язку з ч.8 ст.14 Закону України «Про судоустрій України» (в редакціях, що були чинними на час розгляду справи судом) треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

У п.3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року №4-рп/2007 суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені Конституцією України та Законом України «Про статус суддів». Згідно з ч.1 ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Це положення передбачає і фінансування щомісячного довічного грошового утримання суддів за рахунок коштів Державного бюджету України, а не Пенсійного фонду України (абзац восьмий пункту 7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання). Особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності, що закріплюється у статті 126 Конституції України, і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

За приписами ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» внесено зміни до вказаної норми, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» у зв'язку з тим, що вона не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить ст.126 Основного Закону України та вказано, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсії) чи внаслідок припинення повноважень чи набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

При цьому, у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголосив, що неодноразово висловлював та враховує попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема і суддів у відставці, що були викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Згідно ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України» у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку.

З метою реалізації зазначених повноважень (ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України»), Конституційний Суд України, у п.8 мотивувальної частини вказаного Рішення від 03 червня 2013 року зазначив, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону №2453 в редакції до змін, внесених Законом №3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Таким чином, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03 червня 2013 року підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.06.2015 року у справі № 21-472а15.

Як вбачається з матеріалів справи, право на відставку та на щомісячне грошове утримання судді Позивач отримала ще у 1995 році, яке реалізувала, шляхом одержання поряд із заробітною платою щомісячного грошового утримання, яке їй виплачувалося, що не заперечується Відповідачем.

Отже, право на вказаний розмір грошового утримання Позивач набула ще до внесення відповідних змін у законодавстві, зокрема до прийняття положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VІІ, на які посилається Відповідач.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що існують всі правові підстави для призначення, нарахування та виплати Позивачу щомісячного грошового утримання судді у відставці в розмірі 86% заробітної плати судді відповідно до частини третьої статті 138 Закону «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року, оскільки прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускає звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод суддів.

Розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці визначається в залежності від розміру суддівської винагороди працюючого судді на відповідній посаді, який з 03.06.2013 року є необмеженим у розмірі та визначається, виходячи з 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, і що за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про наявність у Позивача права на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідок Апеляційного суду Київської області від 25.07.2016 року №05/30-076 та від 21.06.2016 року №05/30-057.

Положеннями статті 99 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог. Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень щодо справ, зазначених у пункті 5 частини першої статті 183-2 цього Кодексу, встановлюється 15-денний строк, який обчислюється з дня виявлення суб'єктом владних повноважень підстав для звернення до адміністративного суду. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана 06.10.2016 року, а відтак з урахуванням встановленого статтею 99 КАС України строку, щомісячне довічне грошове утримання підлягає перерахунку починаючи з 05.04.2016 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме за період з 05.04.2016 року по 30.04.2016 року згідно довідки Апеляційного суду Київської області від 25.07.2016 року №05/30-076 та за період з 01.05.2016 року по 08.06.2016 року згідно довідки Апеляційного суду Київської області від 21.06.2016 року №05/30-057.

Оскільки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то відповідно відсутні підстави для відшкодування судових витрат, понесених Позивачем при поданні апеляційної скарги, згідно положень ст.94 КАС України.

Стосовно судових витрат, понесених ОСОБА_2 при розгляді справи у суді першої інстанції, питання слід вирішити шляхом подання заяви про постановлення додаткового судового рішення відповідно ст.168 КАС України, за приписами якої суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 201, 202 КАС України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Солом'янського районного суду м.Києва від 08 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Ухвала складена в повному обсязі 24 лютого 2017 року.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді: Троян Н.М.

Костюк Л.О.