Справа № 810/2927/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/2927/16 Головуючий у 1-й інстанції: Виноградова О.І. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

28 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» на постанову Київського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» до Державної аудиторської служби України про визнання протиправними та скасування пунктів вимоги, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року державне спеціалізоване підприємство «Чорнобильська АЕС» (далі - Позивач, ДСП «Чорнобильська АЕС») звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної аудиторської служби України (далі - Відповідач, ДАС України) про визнання протиправними та скасування пунктів 1, 2, 5 вимоги ДАС України від 17.08.2016 року №07-14/45 «Про усунення виявлених порушень».

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 16.12.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в оскаржуваних пунктах вимоги вказано лише на виявлені збитки та їх розмір, правильність їх обчислення повинна перевірятися у межах позову органу державного фінансового контролю про стягнення виявлених збитків, а не в рамках спору за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошує на неврахуванні судом підстав оскарження вимоги ДАС України, а саме - її невідповідність критеріям законності, у той час як право Відповідача на складання таких вимог сумніву не піддавалося. Крім того, посилається на помилковості застування судом правових позиції Верховного Суду України, оскільки оскаржувані пункти вимоги не містять припису про відшкодування збитків. Поряд з цим, звертає увагу на те, що оскаржувана вимога стосується подій, які сталися у минулому, які вже неможливо усунути, у той час як на шляхи подолання негативних наслідків таких події оскаржувана вимога не вказує.

У судовому засіданні повноважні представники Апелянта доводи апеляційної скарги підтримали та просили суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представники Відповідача наполягали на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що працівниками ДФІ України у період з 10.05.2016 року по 08.07.2016 року у відповідності до п. 2.11 Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції України на ІІ квартал 2016 року проведено планову виїзну ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ДСП «Чорнобильська АЕС» за період з 01.04.2014 року по 01.04.2016 року, висновки якої зафіксовані в акті від 15.07.2016 року №07-22/35 (т. 1 а.с. 19-125).

На підставі викладених в акті ревізії висновків Відповідачем складено та направлено Позивачу лист від 17.08.2016 року №07-14/45 (т. 1 а.с. 15-17) з вимогами щодо усунення виявлених порушень (далі - письмова вимога).

Пунктом 1 вказаної вимоги визначено, що під час ревізії питання правомірності здійснення витрат на оплату праці встановлено, що протягом 2014-2016 років Генеральному директору без погодження організації вищого рівня виплачено премії на загальну суму 439 833,63 грн., чим порушено вимоги п. 2.6 Положення про преміювання керівників підприємств (об'єднань), які належать до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження, затвердженого наказом ДАЗВ від 29.04.2013 року №56, чим завдано ДСП «Чорнобильська АЕС» матеріальної шкоди (збитків) на суму 401 168,52 грн. (без погодження) та на суму 38 665,11 грн. (погодження за квітень, травень 2014 року надійшло з запізненням).

Згідно п. 2 письмової вимоги ревізією дотримання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 12.03.2014 року №65 «Про економію державних коштів та недопущення витрат бюджету» (далі - постанова №65) встановлено, що у 2014 році Позивачем було розроблено заходи щодо економного та раціонального використання державних коштів, які затверджені наказом ДСП «Чорнобильська АЕС» від 24.03.2014 року №234 «Про заходи економії коштів». Проте, Позивачем не були виконані зазначені заходи через те, що на вимогу Первинної Профспілкової організації Чорнобильської АЕС вказаний наказ було скасовано в частині, яка стосується зміни розміру оплати праці працівників, що призвело до порушення Позивачем п. 13 Заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів, передбачених для утримання органів державної влади та інших державних органів, утворених органами державної влади підприємств, установ та організацій, які використовують кошти державного бюджету, затверджених постановою №65, в частині обмеження максимального розміру оплати праці, встановленому на рівні 15 мінімальних заробітних плат на місяць. Отже, на порушення вимог п. 13 постанови №15 ДСП «Чорнобильська АЕС» здійснено виплату премії керівним працівникам із фонду генерального директора в розмірі 1 110 572,00 грн. та, відповідно, нараховано заробітної плати працівникам, які отримали повідомлення про зміни істотних умов праці, в розмірі 4 002 201,79 грн.

У п. 5 письмової вимог зафіксовано, що на порушення вимог п. 2 ст. 829 ЦК України та ст. 75 ГК України ДСП «Чорнобильська АЕС» передала іншим юридичним особам у безоплатне користування майна та дизельного пального на загальну суму 1 039 884,96 грн. на підставі рішень, прийнятих органом управління майном всупереч вимогам чинного законодавства, що, своєю чергою, призвело до незаконних видатків на вказану суму.

У зв'язку з виявленими у ході ревізії порушеннями ДФІ України вимагало їх усунути в установленому законодавством порядку та надати вичерпну інформацію про вжиті заходи з усунення порушень і недоліків разом із завіреними копіями первинних документів, розпорядчих та інших документів до 17.09.2016 року.

Крім того, у письмовій вимозі зазначено, що у разі неусунення виявлених порушень в установлений строк орган державного фінансового контролю на підставі п. 15 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», п. 2 постанови КМ України від 29.11.2006 року №1673 «Про стан фінансово-бюджетної дисципліни, заходи щодо посилання боротьби з корупцією та контролю за використанням державного майна і фінансових ресурсів» ініціюватиме розгляд питання про відповідність керівника установи займаній посаді.

Не погоджуючись із вказаними вимогами, Позивач звернувся до суду.

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 2, 4, 10, 13, 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», п. 35 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 року №550, а також п. п. 4, 6 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23.04.2011 року №499/2011, а також ряд правових позиції Верховного Суду України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон) головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23.04.2011 року №499/2011 (далі - Положення №499), визначено, що Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Згідно п. 7 Положення №499 Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах.

Відповідно до пункту 6 Положення №499 Держфінінспекція має право в установленому порядку, зокрема: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15); у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18); при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підпункт 21).

Крім того, Положенням №499 установлено, що Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб і, у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, має право звернутися до суду в інтересах держави.

Приписи п.п. 7, 8, 10 ч. 1 ст. 10 Закону надають органам державного фінансового контролю право, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Частиною 2 статті 15 цього ж Закону визначено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Приписи ч. 1 ст. 113 Бюджетного кодексу України визначають, що до повноважень органів державного фінансового контролю з контролю за дотриманням бюджетного законодавства належить здійснення контролю за: 1) цільовим та ефективним використанням коштів державного бюджету та місцевих бюджетів (включаючи проведення державного фінансового аудита); 2) цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), одержаних під державні (місцеві) гарантії; 3) достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах при складанні планових бюджетних показників; 4) відповідністю взятих бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); 5) веденням бухгалтерського обліку, а також складанням фінансової і бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; 6) станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудита у розпорядників бюджетних коштів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль та контроль за: виконанням функцій з управління об'єктами державної власності; цільовим використанням коштів державного і місцевих бюджетів; цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), одержаних під державні (місцеві) гарантії; складанням бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів; усуненням виявлених недоліків і порушень.

Тобто, зі змісту наведених норм вбачається, що одним з основних завдань органу державного фінансового контролю є, зокрема, контроль за цільовим використанням коштів державного і місцевих бюджетів.

Отже, здійснюючи інспектування, орган державного фінансового контролю повинен, насамперед, встановити, чи використовувалися підконтрольною установою (фактично розпорядником бюджетних коштів) кошти державного чи місцевих бюджетів за цільовим призначенням.

У такому випадку до повноважень органу державного фінансового контролю належить в силу п. 13 ч. 1 ст. 10 Закону право при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку. У той же час в разі виявлення порушень, які призвели до завдання збитків, орган фінансового контролю уповноважені пред'явити вимогу про зобов'язання усунути виявлені порушення.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 15.04.2014 року у справі №21-40а14, від 20.05.2014 року у справі №21-93а14, від 14.10.2014 року №21-453а14, від 18.11.2014 року у справі №21-461а14, від 25.11.2014 року у справі №21-442а14, від 20.01.2015 року у справі №21-603а14, 24.04.2015 року у справі №21-76а15, від 07.07.2015 року у справі №818/1365/13-а, від 11.11.2015 року у справі №0870/250/12, від 23.02.2016 року у справі №818/1857/14 при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, в органу державного фінансового контролю наявне право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки (постанови ВС України від 15.04.2014 року у справі №21-40а14, від 20.05.2014 року у справі №21-93а14, від 14.10.2014 року №21-453а14, від 18.11.2014 року у справі №21-461а14, від 25.11.2014 року у справі №21-442а14, від 20.01.2015 року у справі №21-603а14, від 21.04.2015 року у справі №21-76а15).

Аналіз чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду України дає підстави для висновку, що письмові вимоги органу фінансового контролю, в яких міститься припис про стягнення чи відшкодування шкоди, прийняті за результатами ревізій, у ході яких встановлені нецільове або неефективне використання коштів підконтрольними установами, повинні виконуватися шляхом добровільного повернення підконтрольними установами надмірно витрачених коштів або шляхом звернення контролюючого органу до суду з відповідним позовом.

Виходячи з вказаного, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що за своєю правовою природою збитки, виявлені органом державного фінансового контролю, є встановленим у ході перевірки фактом нецільового використання бюджетних коштів.

Згідно ст. 119 Бюджетного кодексу України нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають: бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет); напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів; бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Відповідно до п. 50 затвердженого постановою КМ України від 20.04.2006 року №550 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, в якому передбачено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення:

притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю;

порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства;

звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства;

застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.

Отже, законодавцем було виділено як окремі заходи для усунення порушень, виявлених у ході ревізії: звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів; стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

При цьому, на думку колегії суддів, обов'язковою до виконання може бути вимога, оформлена у вигляді зобов'язання підконтрольної установи вжити заходи щодо повернення бюджетних коштів, використаних не за призначенням, вчинити дії щодо усунення порушень, які спричинили нецільове використання бюджетних коштів. У той же час, вимога, яка вказує на виявлені збитки та їхній розмір, може бути виконана останньою добровільно або шляхом звернення органу державного фінансового контролю з позовом про стягнення збитків.

Відтак, звернення підконтрольної установи до адміністративного суду з позовом про скасування вимоги, яка вказує на розмір матеріальної шкоди (збитків) та обсяги незаконних видатків, не є належним способом захисту, адже така вимога, як наголошує Верховний Суд України, може бути виконана підконтрольною установою добровільно або шляхом звернення контролюючого органу до суду про стягнення коштів. На думку колегії суддів, з метою забезпечення повернення таких коштів Відповідач наділений правом звернутися до суду з позовом про стягнення збитків, що й буде належним способом захисту інтересів держави.

Наведеним, поряд з іншим спростовується посилання Апелянта на те, що суд першої інстанції у межах заявленого позову повинен був надати оцінку пунктів оскаржуваної письмової вимоги на відповідність їх вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, позаяк сама вимога не містить порядку та способу усунення виявлених у ході ревізії порушень.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, зміст пунктів 1, 2, 5 письмової вимоги зводиться до фіксування розміру завданої ДСП «Чорнобильська АЕС» матеріальної шкоди (збитків) та обсягу незаконно нарахованих виплат та видатків.

Як вже було зазначено вище, виявлені в ході ревізії збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом. При цьому правильність обчислення їх розміру, як і наявність підстав для їх стягнення, перевіряє суд, який розглядає цей позов. Тобто вказані пункти вимоги пред'явлені Позивачу без наявності у Відповідача необхідних повноважень.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позиція суду першої інстанції узгоджується з висловленою Верховним Судом України обов'язковою в силу ст. 244-2 КАС України правовою позицією щодо застосування норм матеріального права при вирішенні питання про правомірність письмової вимоги органів ДФІ, яка вказує на виявлені збитки та їх розмір, а відтак постанова Київського окружного адміністративного суду ухвалена у відповідності до норм матеріального та процесуального права і підлягає залишенню без змін.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» до Державної аудиторської служби України про визнання протиправними та скасування пунктів вимоги - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.