Справа № 815/4645/16
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4645/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів від 07.09.2016 року № 171, зобов'язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просили суд визнати протиправними та скасувати накази від 07.09.2016 року № 171, зобов'язати прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили наступне.

У 2016 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Наказами № 171 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 07.09.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.09.2016 року ОСОБА_1 отримала повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 5/1-393 від 07.09.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.09.2016 року ОСОБА_2 отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 5/1-394 від 07.09.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачі не погоджуються з наказами відповідача від 07.09.2016 року № 171, вважають їх неправомірними та такими, що належать до скасування.

Суд, з урахуванням ст.122 та ст.128 КАС України, вирішив розглянути дану адміністративну справу в письмовому провадженні.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; стать жіноча; місце народження м. Андижан, Узбекистан; за національністю узбечка; віросповідання іслам; рідна мова Узбецька, володіє Російською, Татарською; в Україну приїхала з громадянським чоловіком ОСОБА_2, сином ОСОБА_3, донькою ОСОБА_4.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2; стать чоловіча; місце народження м. Андижан, Узбекистан; за національністю узбек; віросповідання іслам; рідна мова Узбецька, володіє Російською, Татарською; в Україну приїхав з громадянською дружиною ОСОБА_1, сином ОСОБА_3, донькою ОСОБА_4.

Зі слів позивачів до 2010 року проживали в Узбекистані м. Андижан, країну постійного проживання залишили в 2010 році, автобусом до м. Казань Татарстан, легально. В місті Казань Татарстан перебували 6 років. З міста Казань Татарстан автомобільним транспортом дісталися до м. Москви Російська Федерація, після чого до території України. Державний кордон нашої країни перетнули 13.08.2016 року таємно та нелегально.

26.08.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяв Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області склало висновки від 07.09.2016 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

Наказами Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 07.09.2016 року № 171 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.09.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 5/1-393 від 07.09.2016 року та за № 5/1-394 від 07.09.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши законність дій та рішень відповідача, суд дійшов висновку, що накази Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 07.09.2016 року № 171, якими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняті відповідачем обґрунтовано, на підставі Конституції та Законів України, в зв'язку з чим заявлені позовні вимоги не належать до задоволення.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В свою чергу, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884.

Відповідно до п.3.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884, у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою; е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника); є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи; ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі; з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно з п.4.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.4.3 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.4.6 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884, у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на матеріали справи суд встановив, що відповідач за результатами аналізу матеріалів клопотань позивачів встановив, що історія переслідування є необґрунтованою, а заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містять умов, передбачених п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд погоджується з такими висновками відповідача з огляду на наступні обставини.

Що стосується ОСОБА_2, то: за матеріалами особової справи ОСОБА_2 не спостерігається фактів його переслідування на території Узбекистану за конвенційними ознаками визначення статусу біженця; ОСОБА_2 повідомив, що сповідуєте традиційний іслам, у регіоні його постійного проживання (м. Андижан, Узбекистан) більшість населення дотримується мусульманської віри та вивчає Коран, однак відповідно до інформації по країні громадянської належності, іслам є найбільш розповсюдженою релігією в Узбекистані, його сповідують більше 90 % населення країни, в країні діє більше 2000 мечетей, більшість відвідувачів мечетей належать до молоді, у той же час ОСОБА_2 підтвердив, що займався саме нав'язуванням власних релігійних поглядів, через що отримував постійні попередження з боку правоохоронних структур Узбекистану, причому він був обізнаний в тому, що подібна діяльність заборонена на території Узбекистану; виїзд до Російської Федерації у 2010 році не був пов'язаний із бажанням отримання міжнародного захисту, що вказує на інші причини виїзду, які не мають відношення до обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в Узбекистані, ОСОБА_2 повідомив, що не звернувся за міжнародним захистом одразу після потрапляння до РФ через відсутність необхідності у такому захисті та легальному перебуванні на території РФ на підставі тимчасової реєстрації, у нього також не виникало жодних проблем при виїзді з Узбекистану до Російської Федерації, що додатково вказує на відсутність елементу переслідування з боку держави; звернення за міжнародним захистом на території Російської Федерації відбулося лише після арешту в порядку видачі до Узбекистану через підозри щодо скоєння ОСОБА_2 кримінальних правопорушень на Батьківщині; елемент членства ОСОБА_2 в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», який відповідно до його пояснень слугував підставою переслідування в Узбекистані не приймається, оскільки він зазначив, що мав інформацію про заборону діяльності «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території Узбекистану, при цьому офіційна інформація щодо заборони діяльності зазначеної організації в Узбекистані відсутня; за матеріалами справи не спостерігається будь-яких елементів переслідування ОСОБА_2 через членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території Російської Федерації, арешт на території Російської Федерації відбувся лише за запитом щодо видачі його до Узбекистану, однак РФ не знайшла підстав для видачі шукача захисту до країни громадянської належності, відповідно до постанови прокуратури РФ про скасування запобіжного заходу від 13.12.2011 року, після чого його було звільнено з місць позбавлення волі; незважаючи на офіційну заборону діяльності «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території Російської Федерації та обізнаність ОСОБА_2 із вказаним фактом, він продовжували діяльність щодо розповсюдження (насадження) релігійних поглядів на території Росії, будь-яких переслідувань з боку державної влади РФ через його діяльність він не зазнавав, а навпаки отримав тимчасовий захист у вказаній країні, яким не виявив бажання користуватись та нелегально виїхав до України.

Також, щодо ситуації із членством в релігійній організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», ОСОБА_2 повідомив, що вказана організація закликає людей до сповідання ісламської віри, закликає людей до добра, миру, справедливості та характеризується незмінним ставленням до будь-кого. Разом з цим, ідеологія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» відрізняється радикалізмом, а саме нетерпимістю до будь-яких інших форм віросповідання; тексти літератури цієї організації містять пропаганду релігійної винятковості ісламу, поєднану з нетерпимістю до інших релігій, наругою над святинею християнства - хрестом, проявами ворожнечі до євреїв, заперечення права націй на національну самоідентифікацію, що порушує рівноправність громадян залежно від їх расової, національної належності та віросповідання, а також сприяє розповсюдженню серед мусульман всього світу настроїв неприязні, почуття ворожнечі та нетерпимості до інших етнічних груп чи конфесій, у зв'язку з чим діяльність організації заборонена в багатьох країнах світу.

Так, на думку Європейського суду з прав людини «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих) є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади (відповідно до рішення ЄСПЛ по справі «Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії» (Kasymakhunov and Saybatalov v. Russia, № 26261/05 и 26377/06. Елементи підтримки подібної ідеології з боку ОСОБА_2 спостерігаються і під час проведення протоколу співбесіди, він зазначив, що: закликали людей до поглибленого вивчення Корану; стверджували, що кожен мусульманин повинен дотримуватись ідеології «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»; вважали невірними осіб іншого віросповідання; заперечували проти офіційних законів будь-якої держави та стверджували про необхідність створення суто ісламської держави для досягнення справедливості.

Крім того, відповідач виявив, що ОСОБА_2 відкрито підтримує діяльність суто терористичних організацій, таких як «Джебхат Ан-Нусра», які беруть участь у бойових діях в Сирії. Так, «Джебхат Ан-Нусра» є терористичною організацією, яка діє на території Сирії, визнана терористичною Організацією об'єднаних націй, урядами США, Європейських та інших країн.

З матеріалів справи вбачається, що саме елементи розповсюдження ОСОБА_2 ідеології «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» слугували причиною підвищеного інтересу до його особи з боку спецслужб Узбекистану та Російської Федерації. При цьому, офіційне ставлення до «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» з боку державної влади Узбекистану (офіційна заборона діяльності відсутня, насадження релігійних поглядів або певної ідеології є неприпустимим) та Російської Федерації (діяльність заборонено, організацію визнано терористичною) не надає підстав вважати, що він як член зазначеної організації потребує міжнародного захисту через побоювання зазнати переслідувань за ознаками віросповідання або політичних переконань, оскільки немає підстав вважати, що на території Узбекистану або Російської Федерації переслідуються послідовники традиційного ісламу, який сповідує переважна більшість населення країни. В той же час, кримінальне переслідування на території Узбекистану, яке ОСОБА_2 пов'язуєте із належністю до «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не містить ознак політичного переслідування, оскільки «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не входить до списку політичних партій країни його громадянської належності, особисті переконання як члена вказаної організації не мають на меті здійснення будь-яких демократичних змін в країні громадянської належності, а спрямовані на створення держави, яка повинна існувати лише за законами ісламу в своєрідному трактуванні «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Що стосується ОСОБА_1, то: за матеріалами особової справи ОСОБА_1 відсутні будь-які докази, які можуть підтверджувати переслідування позивачки як на території Узбекистану, так і на території Російської Федерації; твердження ОСОБА_1 про те, що в Узбекистані існують обмеження у сповіданні ісламу є необґрунтованими; за матеріалами справи не спостерігається будь-якого переслідування ОСОБА_1 на території Узбекистану за релігійними або політичними ознаками; ОСОБА_1 повідомила, що сповідує традиційний іслам та ніколи не була членом жодних релігійних, політичних чи молодіжних організацій, ані в країні громадянської належності, ані поза її межами; елемент причетності її чоловіка до релігійної організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не має відношення до її особи.

Також, відомості щодо належності чоловіка ОСОБА_1 до «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», з яким по суті вона перебуваєте у цивільних стосунках, не вважаються такими, що можуть вплинути на безпеку позивачки. ОСОБА_1 не надала всю відому їй інформацію щодо подій, які змусили її виїхати у 2010 році на територію Російської Федерації, що підтверджується наданням тимчасового захисту на території Російської Федерації.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що виїзд ОСОБА_1 з Узбекистану до РФ у 2010 році не пов'язаний із певними побоюваннями зазнати переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Зокрема, в липні 2011 року ОСОБА_1 повернулась до Узбекистану з метою зустрічі із родичами, будь-яких проблем на Батьківщині не зазнала. За матеріалами справи позивачки цілком очевидним є факт звернення за міжнародним захистом у РФ лише після виникнення певних проблем у цивільного чоловіка позивачки на території Російської Федерації.

Тобто, з матеріалів справи неможливо встановити істинні причини виїзду в Україну та звернення за міжнародним захистом в нашій країні. Зокрема, під час співбесіди від 05.09.2016 року ОСОБА_1 повідомила, що вони звернулись до територіального підрозділу ГУДМС в Одеській області через необхідність отримання захисту, незважаючи на факт отримання захисту на території РФ.

З матеріалів справи вбачається, що під час проживання в Росії ОСОБА_1 неодноразово відвідувала мечеті, що свідчить про відсутність у неї будь-якої дискримінації або переслідувань за релігійними ознаками. В той же час, позивачка повідомила, що не володіла інформацією куди саме їй потрібно їхати, виїзд до України стався за порадою невстановлених осіб, які вважають Україну безпечною для членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», до якої позивачка не належить.

Крім того, відповідач за результатами проведених співбесід з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановив факти надання інформації, яка містить суттєві відмінності від раніше наданої, а також суперечливих тверджень: в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.08.2016 року ОСОБА_1 повідомила, що її цивільного чоловіка ОСОБА_2 заарештували на початку липня 2011 року, після чого його помістили до слідчого ізолятору, в той же час під час інтерв'ю ОСОБА_1 повідомила, що 08.08.2011 року чоловік сам прийшов до ФСБ, після чого вона втратила контакт із ним до моменту звільнення з-під арешту у січні 2012 року; відповідно до пояснень чоловіка позивачки, ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 прийшов до ФСБ, де його було заарештовано; зі слів ОСОБА_1 випливає, що вона не знала, куди їй потрібно виїжджати з Російської Федерації, сам виїзд був пов'язаний із тим, що їй відмовили у продовженні строку дії посвідчення тимчасового захисту, в свою чергу відповідно до пояснень її чоловіка ОСОБА_2 виїзд до України був усвідомлений через існування можливості виїзду до країни, строк дії посвідчення тимчасового захисту він не продовжував через відсутність потреби у подібному захисті; однією з причин виїзду до нашої країни зі слів ОСОБА_2 є можливість звернення за міжнародним захистом, зі слів ОСОБА_1 саме відсутність офіційної заборони діяльності «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в нашій країні слугувала причиною виїзду в Україну.

Згідно з позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що у позивачів відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця як на території Узбекистану, так і в Російській Федерації, за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи у відповідності до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту в Україні згідно з п.13 ч.1 ст.1 вищевказаного Закону через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Крім того, суд враховує і той факт, що з Узбекистану в 2010 році позивачі легально переїхали до Татарстану в м. Казань (РФ), де перебували 6 років та отримали там тимчасовий захист, а потім таємно та нелегально 13.08.2016 року перетнули кордон України.

Тобто, згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вони знаходились в третій безпечній країні.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Надані позивачами відомості дають можливість стверджувати, що вони звернулися не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивачі є мігрантами, а не біженцями (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

На підставі встановлений фактів суд вважає, що аналіз наданих матеріалів особових справ позивачів підтверджує той факт, що заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є очевидно необґрунтованими, оскільки у них відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а деякі подані факти носять характер зловживання.

Тобто, з урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що позивачам правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд встановив, що накази Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 07.09.2016 року № 171 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованими та законними.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланням на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивачів.

Доводи позивачів, якими вони обґрунтовували свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до вимог ст.94 КАС України судові витрати не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-71, 86, 94, 122, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст.185, 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.254 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко