Справа № 810/760/17
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2017-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

21 лютого 2017 року № 810/760/17

Суддя Київського окружного адміністративного суду Кушнова А.О., розглянувши позовну заяву Ставищенського районного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно одержаної допомоги по безробіттю,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся Ставищенський районний центр зайнятості з позовом до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю у сумі 11088,61 грн.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи підсудна позовна заява даному адміністративному суду.

З позовної заяви вбачається, що предметом позову є стягнення з відповідача безпідставно виплаченої допомоги по безробіттю.

Згідно з пунктом 5 частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем ? орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Суд зазначає, що у цій нормі процесуального права наведено вичерпний перелік випадків, за наявності яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами суб'єктів владних повноважень.

З аналізу пунктів 1?4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб. Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, пункт 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

З матеріалів адміністративного позову вбачається, що Ставищенський районний центр зайнятості звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення незаконно одержаної допомоги по безробіттю.

Крім цього, суд звертає увагу, що у випадку, що розглядається, позов пред'явлений з приводу стягнення з громадянина коштів, що стали його власністю, тому, на думку суду, позов не підпадає під дію пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас за змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктом цивільних прав.

Отримавши від держави допомогу по безробіттю, відповідач набув право власності на неї, та йому як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження цими грошовими коштами.

Отже, оскільки у справі, що розглядається, спір виник щодо правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на отриману від Ставищенського районного центру зайнятості допомогу по безробіттю у сумі 11088,61 грн. та стягнення цієї суми з нього, як з недобросовісного набувача, то цей спір має приватно-правовий, а не публічний характер. А відтак, заявлений позов про стягнення коштів, що стали власністю відповідача, не підпадає під дію пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, а його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що даний спір не є публічно-правовим і не підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції, а тому юрисдикція адміністративного суду на цей спір не поширюється, оскільки заявлені позовні вимоги підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22.09.2015 у справі №п/811/3781/14 (реєстраційний номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 52867865) та постанові Верховного Суду України від 22.09.2015 у справі №804/6131/14 (реєстраційний номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 52524037).

Частиною 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Разом з цим, враховуючи положення частини шостої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд роз'яснює позивачеві, що даний спір може бути розглянутий у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Ставищенського районного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно одержаної допомоги по безробіттю.

2. Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами, - надіслати позивачу.

3. Роз'яснити позивачу, що розгляд такої справи віднесено до місцевого суду загальної юрисдикції за правилами цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня її проголошення, а в разі постановлення ухвали у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, - протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Кушнова А.О.