Справа № 569/10738/16-а
Суддя: Майор Г.І.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Першко О.О.
Суддя-доповідач:Майор Г.І.
ПОСТАНОВА

іменем України

"22" лютого 2017 р. Справа № 569/10738/16-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Майора Г.І.

суддів: Бучик А.Ю.

Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від "20" грудня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання відновити виплату пенсії,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2016 року ОСОБА_3, діючи через свого представника - ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в якому просив суд, визнати дії відповідача, які полягають у відмові відновити виплату його пенсії починаючи із 07 жовтня 2009 року; зобов'язати відповідача відновити виплату його пенсії його довіреному представнику ОСОБА_4 із наступними її перерахунками, що були визначені законодавством, починаючи із 07 жовтня 2009 року.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 20.12.2016 позов ОСОБА_3 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання відновити виплату пенсії - задоволено.

Зобов'язано Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області відновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_3 його довіреному представнику ОСОБА_4 починаючи з 07 жовтня 2009 року із наступними її перерахунками, що були визначені законодавством України.

Стягнуто з бюджетних асигнувань Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок.

Допущено постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В апеляційній скарзі відповідач посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 перебував на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду Україні Рівненської області із 03.10.2003 року позивач отримував пенсію за віком по червень 2005 року включно, до виїзду на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки.

18 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак відповідач відмовив в задоволенні такого звернення, посилаючись на відсутністю відповідної міждержавної угоди між Україною та Сполученими Штатами Америки.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач постійно проживає в США, тому він має право на відновлення виплати раніше призначеної йому пенсії його представнику ОСОБА_4, із наступними її перерахунками, що були визначені законодавством України, починаючи з 07 жовтня 2009 року.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV (Закон №1058-IV) передбачено, що право на отримання пенсії мають право громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно частини 1 статті 11 Закону №1058-IV, загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб на умовах трудового договору або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону №1058-4, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед виїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України вищезазначених положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення до п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Положення Закону, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Аналіз вищезазначених правових норм, дає суду підстави вважати, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Аналогічна правова позиція висвітлена в рішеннях Верховного Суду України від 12 травня 2016 року (справа №21-180а15) та від 06 жовтня 2015 року (справа № 608/1189/14-а).

Разом з тим, судова колегія уважає безпідставними вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача поновити йому виплату пенсії з моменту набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009р. №25 рп/2009, тобто з 7 жовтня 2009р., оскільки, як вбачається з матеріалів справи з 2005р. позивач не отримував призначену пенсію з підстав виїзду та проживання за кордоном. Для поновлення пенсії позивач зобов'язаний подати заяву до відповідного управління Пенсійного фонду, що є підставою для відповідача вирішення питання відповідно поданої заяви. ОСОБА_3, подав відповідну заяву про поновлення пенсії 18 липня 2016 року.

Виходячи з наведеного, поновлення призначеної пенсії позивачу підлягає не з дати ухвалення вищенаведеного рішення Конституційного Суду України, а з дати звернення до відповідача із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії, тобто з 18 липня 2016 року.

Правова позиція у даній категорії справ щодо дати відновлення пенсії викладена в постановах Верховного Суду України від 08 грудня 2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) та від 08.06.2016 року (справа № 505/2135/14-а).

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув, належної оцінки не дав та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог з 07 жовтня 2009 року.

Враховуючи, що відновлення виплати пенсії ОСОБА_3 та її отримання представником не є тотожними поняттями колегія суддів уважає, що відновлення виплати пенсії має бути саме позивачу, а не його довіреному представнику.

Згідно зі ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати їх та прийняти нову постанову суду.

Згідно статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції від 19.12.2016 - скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст.94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області задовольнити частково.

Постанову Рівненського міського суду Рівненської області від "20" грудня 2016 р. скасувати, прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, які полягають у відмові відновити виплату пенсії ОСОБА_3 починаючи з 18 липня 2016 року.

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області відновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_3 починаючи з 18 липня 2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору в розмірі 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Г.І. Майор

судді: А.Ю.Бучик

С.М. Шевчук

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 проживає на території США

3-представник позивача ОСОБА_4 АДРЕСА_1

4- відповідачу/відповідачам: Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області вул.Яворницького,34,м.Рівне,33001

- ,