Справа № 807/531/16
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2017 рокум. Ужгород№ 807/531/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Луцович М.М.

при секретарі судового засідання - Симканич Ю.В.

за участю представників

прокурор - Костак В.В.,

представника відповідача - Секерня В.М.,

третя особа - ОСОБА_2

представник третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Прокуратури Закарпатської області до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

Прокуратура Закарпатської області звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування постанов.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що на адресу прокуратури Закарпатської області 26.02.2016 року надійшов супровідний лист №20.-1.348/17 від 22.02.2016 року із постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкер І.А. про відкриття виконавчого провадження №50261537 від 22.02.2016 по виконанню виконавчого листа № 807/528/15, виданого 02.02.2016 Закарпатським окружним адміністративним судом про зобов'язання прокуратури Закарпатської області вирішити питання щодо призначення ОСОБА_2 на рівнозначну посаду.

В подальшому, 28.03.2016 на адресу прокуратури області надійшли супровідні листи за №20-1.348/17 від 16.03.2016 року із постановами старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкер І.А. від 16.03.2016 року за виконавчим листом №807/528/15 від 02.02.2016 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 2040 грн. та про накладення штрафу у розмірі 1020 грн. за невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення суду.

Представник прокуратури в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та вважає, що вищевказані постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкер І.А. винесені з порушенням встановленого нормами чинного законодавства порядку здійснення виконавчого провадження, в зв'язку з чим вони є незаконними, а тому підлягають скасуванню.

Представник Відповідача проти задоволення даного адміністративного позову заперечив з підстав викладених у письмових запереченнях, посилаючись на те, що ст.89 Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону. А отже, у зв'язку із невиконанням рішення суду, яке набрало законної сили, Відповідач діяв в межах та спосіб встановлений чинним законодавством.

Третя особа та її представник проти задоволення даного адміністративного позову також заперечили так як рішення суду, яке набрало законної сили, Прокуратурою Закарпатської області виконано не було, зазначили також про те, що дане рішення не виконане і станом на день розгляду даної адміністративної справи..

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін та третіх осіб, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом в ході судового розгляду та вбачається із матеріалів даної адміністративної справи, ОСОБА_2 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до прокуратури Закарпатської області про визнання дій протиправними, скасування наказу № 114 к від 17.02.2015, поновлення на рівнозначній посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до прокуратури Закарпатської області було відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивачем вказано постанову було оскаржено до суду апеляційної інстанції.

Згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року у справі №807/528/15 - скасовано та прийнято нову, якою позов ОСОБА_2 до прокуратури Закарпатської області про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на рівнозначній посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено частково; визнано протиправними дії Прокуратури Закарпатської області та скасовано наказ №114к від 17.02.2015 року «Про звільнення ОСОБА_2.» та зобов'язано прокуратуру Закарпатської області вирішити питання щодо призначення ОСОБА_2 на рівнозначну посаду; стягнуто з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 року в розмірі 61072, 11 грн.

Враховуючи, що рішення в даній адміністративній справі набрало законної сили, Закарпатським окружним адміністративним судом 02.02.2016 року було видано виконавчий лист №807/528/15.

ОСОБА_2 17.02.2016 року подала заяву до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття провадження (а.с. 82).

22.02.2016 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкер І.А. відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №807/528/15 від 02.02.2016 року виданого Закарпатським окружним адміністративним судом та надіслано боржнику із встановленням Боржнику семиденного терміну для виконання рішення суду в добровільному порядку (а.с.16).

Вказана постанова була надіслана на адресу Прокуратури Закарпатської області та отримана 26.02.2016 року, як це зазначає позивач у позовній заяві, однак як зазначав представник Позивача у позовній заяві та в судовому засіданні, оскільки супровідний лист із постановою про відкриття виконавчого провадження надійшов 26.02.2016 року в кінці робочого дня і це була п'ятниця, то тільки 29.02.2016 прокурором області у перший робочий за вихідними днем, накладено відповідну резолюцію щодо виконання вказаного і документа, тобто до безпосередніх виконавців постанова про відкриття виконавчого провадження надійшла в останній день для її самостійного виконання. Враховуючи викладене, з об'єктивних причин виконати у визначений державним виконавцем строк постанову не представилось можливим.

Крім цього, позивач також зазначив, що станом на 29.02.2016 року в органах прокуратури Закарпатської області вакантних посад державних службовців, на які може бути здійснено призначення ОСОБА_2, не було, а наявна лише одна тимчасово вакантна посада державного службовця - спеціаліста І категорії Ужгородської місцевої прокуратури на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника, а тому копія постанови державного виконавця надіслана для виконання керівнику Ужгородської місцевої прокуратури.

Такі дії прокуратури області обґрунтовані тим, що вирішення питання щодо призначення на вказану тимчасово вакантну посаду належить до компетенції керівника місцевої прокуратури, який відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про прокуратуру» видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень.

Згідно з інформацією, яка надійшла до прокуратури області з Ужгородської місцевої прокуратури за №01-112/2809 вих-16 від 14.03.2016, керівником вказаної прокуратури стягувачу - ОСОБА_2 - 09.03.2016 у письмовій формі запропоновано зайняти тимчасово вакантну посаду державного службовця - спеціаліста І категорії Ужгородської місцевої прокуратури на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника - ОСОБА_5 на умовах строкового трудового договору.

11.03.2016 ОСОБА_2 з цією пропозицією ознайомилась у приміщенні Ужгородської місцевої прокуратури, про що нею зроблено відповідну відмітку.

Разом з цим, станом на 16.03.2016 ОСОБА_2 про результати розгляду пропозиції про зайняття посади державного службовця Ужгородську місцеву прокуратуру та прокуратуру Закарпатської області не повідомила, заяву про призначення на вказану посаду не подала.

Інформація про вжиття заходів до виконання рішення суду стосовно ОСОБА_2 прокуратурою області направлена до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 17.03.2016 року за №11-104 вих-16.

Таким чином, у вказаних виконавчих провадженнях, державним виконавцем не було вчинено жодних дій, судові рішення на підставі яких було видано виконавчі документи виконано прокуратурою Закарпатської область у добровільному порядку.

З врахуванням наведеного, Позивач вважає, що постанови державного виконавця від 16.03.2016 про стягнення виконавчого збору та про накладення штрафу є незаконними та підлягають скасуванню. Однак із таким висновком позивача суд не погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Частиною 2 статті 257 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Законом України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями) (далі - Закон України N 606-XIV ) визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України №606-XIV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно пункту 1 частини 2 статті 17 Закону України № 606-XIV державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Пунктом 1 частиною 1 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно із частинами першою та другою статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статтею 26 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі, якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання.

Частиною 1 статті 27 вищевказаного закону України визначено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Таким чином, постанова про відкриття виконавчого провадження від 22.02.2016 року була винесена відповідачем на підставі, у межах повноважень та у строки, передбачені Законом України "Про виконавче провадження".

Що ж стосується оскаржуваних позивачем постанов від 16.03.2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 2040 грн. та про накладення штрафу у розмірі 1020 грн. за невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення суду, то такі прийняті на підставі ст. 89 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме у зв'язку із невиконанням Боржником постанови державного виконавця в семиденний термін без поважних причин, що зобов'язувала боржника виконати певні дії та рішення про поновлення на роботі.

Крім цього, суд також вважає за необхідне зазначити і те, що невиконання рішення суду, яке набрало законної сили в добровільному порядку підтверджується і постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.10.2016 року в адміністративній справі №807/909/16, згідно якої позов ОСОБА_2 до Прокуратури Закарпатської області - задоволено частково та стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.12.2015 року до 19.07.2016 року в розмірі 36015,50 грн. у зв'язку з невиконанням судового рішення.

Вказана постанова Закарпатського окружного адміністративного суду набрала законної сили згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2016 року, згідно якої суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області залишив без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі №807/909/16 - без змін.

З наведеного випливає, що Позивач, порушуючи вимоги КЗпП України, не виконав постанову суду в частині вирішення питання щодо призначення позивача на рівнозначну посаду, що не заперечується сторонами по справі.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Відтак, суд вважає доречним зазначити, що згідно рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», за висновками якого - від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання, що в даному випадку було зроблено відповідно до норм чинного законодавства старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкер І.А.

Поряд з цим, у справі «Півень проти України», ЄСПЛ констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно вимог ч.2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні даного адміністративного позову слід відмовити, так як доводи позивача спростовані в судовому засіданні представником відповідача в даній справі, а відтак суд приходить до переконливого висновку, що відповідач в даному випадку діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 11, 70, 71, 86, 94, 160-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позову Прокуратури Закарпатської області - відмовити.

2. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст. 186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

СуддяМ.М. Луцович