Справа № 826/24250/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 лютого 2017 року № 826/24250/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Балась Т.П. та Мазур А.С., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства фінансів України
провизнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства фінансів України, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо фактичного ненадання ОСОБА_1 інформації на лист від 02.09.2015;

- зобов'язати Міністерство фінансів України повторно розглянути лист ОСОБА_1 від 02.09.2015 та надати інформацію та копії документів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у відповідь на звернення від 02.09.2015 про надання інформації позивачем фактично отримано відмову в її наданні від Міністерства фінансів України, яку позивач вважає необґрунтованою.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про те, що відмова у наданні запитуваної позивачем інформації пов'язана з тим, що така інформація є конфіденційною і не підлягає розголошенню, оскільки доступ до останньої обмежено умовами договору про взаємну конфіденційність від 02.07.2015 №13010-05/68, укладеного між Міністерством фінансів України та Спеціальним комітетом кредиторів (Franklin Advisors Inc., BTG Pactual, TCW Investment Management Company i T.Rowe Price Associates Inc.). Крім того, відповідачем наголошено, що розпорядниками інформації з питань зовнішніх зобов'язань міста Києва, Укрзалізниці, Укравтодора, АТ «Ощадбанк», АТ «Укрексімбанк», ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», ДП «Укрмедпостач» та ДП «КБ «Південне» є КМДА та зазначені підприємства, а Міністерство фінансів України позбавлений можливості надати таку інформацію, оскільки вона не знаходиться у його володінні.

Розгляд справи №826/24250/15 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Міністерства фінансів України з інформаційним запитом від 02.09.2015, в якому просив таке:

- надати копії всіх підписаних та затверджених документів (кредитних та інших подібних угод), що стосувались запозичень зазначеними нижче суб'єктами, загальною номінальною вартістю $22,6 млрд., а саме: державні єврооблігації і єврооблігації ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» (Fininpro) - $18 млд., гарантовані державою зовнішні валютні кредити державних підприємств (Укравтодор, Укрмедпостач, КБ «Южне») - близько $0,7 млрд., єврооблігації міста Києва - близько $0,6 млрд., єврооблігації Укрзалізниці - 0,5 млрд., зовнішні (приватні) борги Ощадбанку та Укрексімбанку - 2,8 млрд.;

- надати копії документів, підписаних п. Яресько та її командою в рамках переговорів зі Спеціальним комітетом кредиторів (Franklin Advisors Inc., BTG Pactual Europe LLP, TCW Investment Management Company i T.Rowe Price Associates Inc.) - угоди з реструктуризації, NDA, листів та юридично значущої кореспонденції тощо.

У відповідь на вказане звернення Міністерство фінансів України листом від 06.10.2015 №31-12120-27/23-2489/2377 повідомило позивача про те, що згідно з нормами англійського права, угоди, які були укладені при розміщенні ОЗДП є конфіденційними та не можуть надаватись третім особам. Також, у вказаному листі зазначено, що між Міністерством фінансів України та Спеціальним комітетом кредиторів (Franklin Advisors Inc., BTG Pactual, TCW Investment Management Company i T.Rowe Price Associates Inc.) було підписано договір про нерозголошення конфіденційної інформації стосовно реструктуризації державного та гарантованого державою боргу, отже, вказана інформація розголошенню не підлягає. За інформацією стосовно зовнішніх зобов'язань міста Києва, Укрзалізниці, Укравтодора, АТ «Ощадбанк», АТ «Укрексімбанк», ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», ДП «Укрмедпостач» та ДП «КБ «Південне» позивачу запропоновано звернутися до зазначених позичальників.

Вважаючи таку відповідь на власне звернення необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів; забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення, є Закон України «Про звернення громадян».

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У відповідності до статті 3 Закону України «Про звернення громадян», під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду (частина перша статті 7 Закону України «Про звернення громадян»).

У силу частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян», якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Таким чином, Міністерство фінансів України, розглянувши звернення гр. ОСОБА_1 від 02.09.2015 та встановивши, що ряд запитуваної інформації, зокрема інформація стосовно зовнішніх зобов'язань міста Києва, Укрзалізниці, Укравтодора, АТ «Ощадбанк», АТ «Укрексімбанк», ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», ДП «Укрмедпостач» та ДП «КБ «Південне», не входить до повноважень даного Міністерства, зобов'язане було в термін не більше п'яти днів переслати таке звернення за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повинен бути повідомлений позивач, як запитувач відповідної інформації.

Проте, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, вказаного під час розгляду звернення гр. ОСОБА_1 від 02.09.2015 відповідачем зроблено не було, що також не заперечувалось ним під час судового розгляду справи.

У свою чергу, відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про інформацію», право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

У силу частин першої та другої статті 21 Закону України «Про інформацію», інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

При цьому, приписами статті 29 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Таким чином, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини (пункт 5.5 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29.09.2016 №10).

В обґрунтування відмови у наданні запитуваної позивачем інформації в частині надання копій документів, підписаних п. Яресько та її командою в рамках переговорів зі Спеціальним комітетом кредиторів (Franklin Advisors Inc., BTG Pactual Europe LLP, TCW Investment Management Company i T.Rowe Price Associates Inc.) - угоди з реструктуризації, NDA, листів та юридично значущої кореспонденції тощо, Міністерством фінансів України у листі-відповіді, як у письмових запереченнях проти позову, зазначено, що така інформація є конфіденційною і не підлягає розголошенню, оскільки доступ до останньої обмежено згідно з нормами англійського права, а також умовами договору про взаємну конфіденційність від 02.07.2015 №13010-05/68, укладеного між Міністерством фінансів України та Спеціальним комітетом кредиторів (Franklin Advisors Inc., BTG Pactual, TCW Investment Management Company i T.Rowe Price Associates Inc.).

Разом з тим, на підтвердження вказаного, відповідачем під час судового розгляду справи не надано доказів на підтвердження конфіденційності такої інформації.

Згідно з частиною другою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу (частина перша статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (частина друга статті 71 Кодексу адміністративного судочинства).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (частина перша статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, з урахуванням того, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності відмови у наданні позивачу запитуваної інформації в частині надання копій документів, підписаних п. Яресько та її командою в рамках переговорів зі Спеціальним комітетом кредиторів (Franklin Advisors Inc., BTG Pactual Europe LLP, TCW Investment Management Company i T.Rowe Price Associates Inc.) - угоди з реструктуризації, NDA, листів та юридично значущої кореспонденції тощо, а саме: віднесення її у встановленому порядку до конфіденційної із зазначенням якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини, суд дійшов до висновку про неправомірність такої відмови.

Таким чином, бездіяльність Міністерства фінансів України щодо фактичного ненадання ОСОБА_1 інформації на лист від 02.09.2015 є протиправною.

Водночас, враховуючи факт того, що частина запитуваної позивачем інформації, як було зазначено вище, не знаходиться у віданні Міністерства фінансів України, а тому не може бути надана позивачу, вимога про зобов'язання Міністерства фінансів України повторно розглянути лист ОСОБА_1 від 02.09.2015 та надання інформації та копій документів задоволенню не підлягає.

Натомість, приписами частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що звернення ОСОБА_1 від 02.09.2015 підлягає повторному розгляду Міністерством фінансів України, з урахуванням висновків даної постанови.

Беручи до уваги викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (частина третя статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 974,40 грн., що документально підтверджується квитанцією від 21.10.2015 №6851396. Отже, сума судового збору, що підлягає поверненню позивачу, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, становить 487,20 грн.

Керуючись статтями 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо фактичного ненадання ОСОБА_1 інформації на лист від 02.09.2015.

Зобов'язати Міністерство фінансів України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 02.09.2015, з урахуванням висновків даної постанови.

В інші частині позову відмовити.

Присудити документально підтверджені судові витрати ОСОБА_1 у сумі 487,20 грн. (чотириста вісімдесяти семи грн. 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства фінансів України.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Судді Балась Т.П.

Мазур А.С.