Справа № 823/851/16
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/851/16 Головуючий у 1-й інстанції: Рідзель О.А. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А
22 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді Земляної Г.В.
суддів Межевича М.В., Сорочко Є.О.
за участю секретаря Лисенко І.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини-польова пошта НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Військова частина-польова пошта НОМЕР_2 про стягнення грошового забезпечення військовослужбовця,
В С Т А Н О В И Л А :
Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятою постановою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач наказом командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 №8 від 16.05.2014 був призначений командиром відділення охорони взводу охорони роти охорони, з посадовим окладом 685 грн. та зарахований до списків частини. З червня 2014 року Військова частина-польова пошта НОМЕР_2 дислокувалася за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі рапорту ОСОБА_1 наказом №58 від 01.07.2014 у період з 02.07.2014 по 04.07.2014, позивачу було надано відпустку за сімейними обставинами та знято з котлового забезпечення з 02.07.2014. Однак 04.07.2014 по закінченню відпустки позивач не повернувся до свого постійного місця дислокації у Військову частину-польова пошта НОМЕР_2 , про що було складено рапорт командиром 1 роти охорони.
Наказом №89 від 01.08.2014 відповідно до ст.34.4 наказу Міністра оборони України від 01.06.2011 №260 за самовільне залишення військової частини з 04.07.2014 позивачу було призупинено виплату грошового забезпечення.
Крім того, наказом командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 121 від 30.08.2014 прапорщика ОСОБА_1 відповідно до підпункту 1 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України увільнено від займаної посади, вирішено утримувати поза штатом та призупинено виплату грошового забезпечення, у зв`язку з самовільним залишенням частини.
Також слід зазначити, що ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17.07.2015 ОСОБА_1 був обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3ст.407 Кримінального кодексу України за ухилення від проходження військової служби, не з`явлення з відпустки на службу без поважних причин. Однак у зв`язку зі зміною обстановки ОСОБА_1 був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 Кримінального кодексу України.
Після закінчення розгляду кримінальної справи позивач повинен був з`явитися до військової частини, проте це ним було зроблено лише 19.01.2016.
В період з 17.07.2015 по 19.01.2016 ОСОБА_1 у військовій частині не знаходився, до виконання службових обов`язків не приступав. 19 січня 2016 року згідно наказу командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 №19 по стройовій частині та Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію» позивача було звільнено у запас та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Не погоджуючись з рішенням відповідача щодо невиплати йому грошового забезпечення з 01.08.2018 по 19.01.2016, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача грошове забезпечення необґрунтовані та не підлягають задоволенню, з огляду на те, що в зазначений період ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину та ухилився від служби.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Пунктом 34.4 зазначеної Інструкції встановлено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач самовільно залишив військову частину (не з`явився із відпустки на службу) 05.07.2014 та в подальшому ухилився від проходження служби.
Згідно довідок від 21.07.2016 №1684 та від 30.08.2016 №2034 позивачу за період проходження військової служби у Військовій частині-польова пошта НОМЕР_2 з 15.05.2014 по 19.01.2016 виплачено грошове забезпечення у такому розмірі:
- за травень 2014 року 380,80 грн.;
- за червень 2014 року 3326 грн.;
- за липень 2014 року 3515,60 грн.
Порядок звільнення військовослужбовців із розташування військової частини регламентується статтями 216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV. Залишення військовослужбовцем без відповідного дозволу території розташування військової частини або місця служби, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин є грубим порушенням військової дисципліни, яке може призвести до зниження рівня бойової готовності військової частини та якості бойового чергування.
Самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений надавати такий дозвіл.
Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі. Початковим моментом самовільного залишення є день, коли військовослужбовець самовільно покинув розташування військової частини чи місце служби. При звільненні з частини, при призначенні, переведенні, поверненні з відрядження, з відпустки або з лікувального закладу військовослужбовець строкової служби повинен з`являтися на службу в строк, зазначений, відповідно, у записці про звільнення, приписі, посвідченні про відрядження, відпускній картці, документах лікувального закладу тощо.
Оскільки прапорщики (мічмани), солдати (матроси), сержанти (старшини), курсанти і слухачі, які проходять службу за контрактом, а також особи офіцерського складу, як правило, розпоряджаються вільним від служби часом за власним розсудом, початковим 'моментом самовільного залишення ними частини (місця служби) є день, у який вони повинні були прибути на службу, але не прибули.
Фактичний момент з`явлення військовослужбовця має бути задокументований. Так, згідно зі статутними нормами після повернення із звільнення військовослужбовець доповідає черговому роти про повернення, здає йому записку про звільнення і доповідає своєму безпосередньому командирові (начальникові), а якщо повертається до підрозділу після відбою, - доповідає лише черговому роти. Час повернення військовослужбовців зі звільнення зазначається черговим роти у книзі обліку звільнених.
Враховуючи, що ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , тобто не повернувся до свого постійного місця служби після відпустки наданої з 02.07.2014 по 04.07.2014 виплату грошового забезпечення позивачу було призупинено згідно наказу №89 з моменту відкриття кримінального провадження відносно нього з 01.08.2014 та в подальшому не здійснювалось до його звільнення з військової служби - 19.01.2016.
Крім того, в подальшому, відповідно до пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 наказом командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 №121 від 30.08.2014 ОСОБА_1 було увільнено від займаної посади, утримано поза штатом та призупинено виплату грошового забезпечення.
Посилання апелянта на ту обставину, що рішенням Косовського районного суду Одеської області закрито кримінальне провадження в кримінальній справі у зв`язку зі зміною обстановки, не може бути правовою підставою для нарахування позивачу грошового забезпечення, оскільки зазначеним рішенням та матеріалами справи жодним чином не спростовано факт ухилення ОСОБА_1 від проходження військової служби, що виразилось в самовільному залишені служби, а в подальшому до служби позивач не приступав.
Також, не можуть бути прийняті до уваги твердження апелянта щодо не узгодженості висновку суду першої інстанції про припинення виплати позивачу грошового забезпечення починаючи з серпня 2014 року з огляду на наказ №121 від 30.08.2014, так як попередньо виплату грошового забезпечення було призупинено відповідно до наказу по стройовій частині №89 від 01.08.2014.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивача щодо стягнення на його користь грошового забезпечення, з огляду на те, що в зазначений період ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину та ухилився від служби.
Таким чином, колегія суддів в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .
При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 202 204 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову. Натомість оскаржувана постанова суду ухвалена у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2016 року - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: М.В. Межевич

Є.О. Сорочко

Повний текст виготовлено 23 лютого 2017 року.

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Межевич М.В.