Справа № 2а/2570/5559/11
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" лютого 2017 р. м. Київ К/9991/30314/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),

Загороднього А.Ф.,

Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області до відділу державної виконавчої служби Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області про скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

за касаційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року,

встановив:

У жовтні 2011 року управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області звернулось в суд із позовом до відділу державної виконавчої служби Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області про визнання неправомірними дій, визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця від 13 жовтня 2011 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 1360,00 грн.

Позов мотивовано тим, що постанова державного виконавця від 13 жовтня 2011 року про стягнення з боржника виконавчого збору, яку позивач (боржник) отримав 14 жовтня 2011 року, є неправомірною, оскільки у встановлений в постанові від 05 жовтня 2011 року про відкриття виконавчого провадження № 29022526 семиденний строк для добровільного виконання вимог виконавчого документа, а саме: зобов'язання позивача здійснити ОСОБА_4 нарахування та виплату надбавки до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в сумі 941,50 грн з урахуванням фактично сплачених сум, вимоги в частині здійснення нарахування надбавки до пенсії були виконані, однак виконати судове рішення в частині виплати цієї надбавки виявилось неможливим у зв'язку з відсутністю відповідного фінансування, яке проводиться за рахунок Державного бюджету України. До управління кошти для вказаних потреб з Державного бюджету України не надходили, власних коштів на такі витрати у бюджеті Пенсійного фонду не передбачено, а використання позивачем цих коштів не за призначенням не допускається, про що було повідомлено відповідача.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Касаційна скарга обґрунтована доводами, аналогічними, викладеним у позовні заяві.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що постановою начальника відділу державної виконавчої служби Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області Неволіної В.Д. від 05 жовтня 2011 року відкрито виконавче провадження № 29022526 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-а/2502/2542/11, виданого 29 вересня 2011 року Бобровицьким районним судом Чернігівської області про зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області здійснити ОСОБА_4 нарахування та виплату надбавки до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 11 січня 2011 року по 19 червня 2011 року у розмірі 941,50 грн з урахуванням виплачених сум. Боржнику надано семиденний строк для добровільного виконання вимог виконавчого листа.

Постанова про відкриття виконавчого провадження отримана боржником 05 жовтня 2011 року та в судовому порядку не оскаржувалась.

13 жовтня 2011 року начальником відділу державної виконавчої служби Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області Неволіною В.Д. за невиконання вимог виконавчого листа в повному обсязі у наданий у постанові від 05 жовтня 2011 року, семиденний строк, відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 1360,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач у повному обсязі не виконав вимоги виконавчого документу у строк, наданий для його добровільно виконання, тому відповідач приймаючи оскаржувану постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 1360,00 грн діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема, Законом України «Про виконавче провадження». Крім того, жодних доказів від позивача про виконання вимог виконавчого листа у семиденний термін, наданий для його добровільного виконання, не надійшло. Лише 14 жовтня 2011 року до відділу державної виконавчої служби Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області надійшов лист управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області з додатками про нарахування ОСОБА_4 щомісячної державної допомоги як дитині війни, однак такі дані не свідчать про повне виконання вимог виконавчого листа, оскільки його резолютивна частина містись вимогу не тільки нарахування, а й виплати грошової допомоги, яка позивачем не здійснена через відсутність коштів.

Проте повністю з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За змістом частини другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 27 зазначеного Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

При цьому, заходами примусового виконання рішень відповідно до приписів статті 32 Закону України про виконавче провадження є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

За таких обставин, сплив строку, наданого для добровільного виконання вимог виконавчого листа, сам по собі, не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника, оскільки виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця якщо боржником у встановлений строк добровільного не виконано рішення суду, та за умови якщо державним виконавцем вчинено всі дії, спрямовані на примусове його виконання.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року (справа № 3-217гс14).

Отже, вирішуючи спір суди попередніх інстанцій не з'ясували, чи вчинялись відповідачем в межах виконавчого провадження ВП № 29022526 заходи примусового виконання рішення, тобто чи вчинені ним всі дії, спрямовані на примусове його виконання, та якими доказами це підтверджується, тому висновки судів щодо правомірності дій суб'єкта владних повноважень при винесенні постанови про стягнення з позивача (боржника) виконавчого збору є передчасними.

З огляду на викладене, суди обох інстанцій в порушення частини четвертої статті 11, статті 159 КАС України, пункту 1 частини першої статті 161 КАС України не встановили істотних обставин, які пов'язані з вирішенням даної справи, належним чином не з'ясували обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, і якими доказами вони підтверджуються, хоча вони мають суттєве значення для вирішення спору, без їх з'ясування неможливо перевірити обгрунтованість заявлених позивачем вимог.

Порушення судами обох інстанцій норм матеріального права і неповне встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, згідно із статтею 227 КАС України є підставою для скасування ухвалених судових рішень і направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Бобровицькому районі Чернігівської області задовольнити частково.

Скасувати постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К. Загородній А.Ф. Мойсюк М.І.