Справа № 812/86/17
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2017-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2017 рокуСєвєродонецькСправа № 812/86/17

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Антрациті та Антрацитівському районі Луганської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області про розірвання трудового договору,-

ВСТАНОВИВ:

16 січня 2017 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1О.) до управління Пенсійного фонду України в м. Антрациті та Антрацитівському районі Луганської області (далі відповідач, УПФУ в м. Антрацит та Антрацитівськомі районі Луганської області), у якому позивач зазначила, що 02 листопада 2010 року вона почала працювати на посаді головного спеціаліста відділу з виплати пенсій Управління Пенсійного фонду України в Антрацитівському районі Луганської області. Наказом відповідача від 23.04.2013 позивачу надано соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку до 22.03.2016.

Перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною позивач у 2013 році разом з родиною переїхала до м. Запоріжжя. Після початку антитерористичної операції відповідач не змінив свого місцезнаходження та перебуває на території непідконтрольній державній владі України, у звязку з чим позивач не має можливості розірвати трудовий договір за власним бажанням.

У звязку з викладеним позивач просить суд розірвати трудовий договір з Управлінням Пенсійного фонду України в м. Антрацит та Антрацитівському районі Луганської області з 22.03.2016.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, через відділ діловодства та обліку звернень громадян суду надала заяву про розгляд страви без її участі.

Відповідач - УПФУ в м. Антрацит та Антрацитівськомі районі Луганської області, повідомлений належним чином про місце та час розгляду справи, в судове засідання 27.02.2017 року явку уповноваженого представника не забезпечив, свого відношення до позову не висловив.

Представник третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області надіслав на адресу суду письмові заперечення проти позову, у яких зазначив, що позивач не перебувала з ними у трудових відносинах. Управління Пенсійного фонду України в м. Антрацит та Антрацитівському районі Луганської області є самостійною юридичною особою, а тому у головного управління відсутні повноваження припинити трудовий договір з ОСОБА_1

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищезазначені положення статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України, судом встановлено таке.

Судом встановлено, що наказом Управління Пенсійного фонду України в Антрацитівському районі Луганської області № 46-о від 02.11.2010 ОСОБА_1 з 02 листопада 2010 року призначено на посаду головного спеціаліста відділу з виплати пенсій Управління Пенсійного фонду України в Антрацитівському районі Луганської області, що також підтверджено записами в трудовій книжці позивача серії АВ № 345353, 02.12.2010 ОСОБА_1 присвоєно 15 ранг державного службовця (а.с. 9, 11).

Згідно даних трудової крижки ОСОБА_1 Управління Пенсійного фонду України в Антрацитівському районі Луганської області з 31.10.2011 реорганізовано в Управління Пенсійного фонду України в м. Антрацит та Антрацитівському районі Луганської області на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 803 від 27.07.2011.

Наказом Управління Пенсійного фонду України в м. Антрацит та Антрацитівському районі Луганської області № 4-в від 23.04.2013 ОСОБА_1 надано соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею тритічного віку з 14.05.2013 по 22.03.2016 включно (а.с. 12).

Факт народження позивачем 22.03.2013 дитини підтверджено також свідоцтвом про народження серії І-ЖС № 223004 (а.с. 10).

Згідно паспорту громадянина України СВ 936267 місце проживання ОСОБА_1 з січня 2013 року зареєстровано у місті Запоріжжя. (а.с. 6-7)

До переїзду у м. Запоріжжя ОСОБА_1 постійно проживала та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується відомостями паспорта громадянина України (серія СВ 936267), виданого Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.6).

У позовній заяві позивач посилається на неможливість самостійно розірвати трудові відносини з відповідачем через перебування останнього на непідконтрольній українській владі території.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Управління Пенсійного фонду України в м. Антрацит та Антрацитівському районі Луганської області є юридичною особою та станом на час розгляду справи знаходиться за адресою Луганська область, місто Антрацит, вул.. Радянська, 19 (а.с. 35-36).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р затверджено перелік населених пунктів, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого також включено м.Антрацит.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою, у якій просила розяснити яким чином їй припинити трудові відносини з управлінням Пенсійного фонду України в м. Антрациті та Антрацитівському районі Луганської області, оскільки останнє відсутнє на території України, підконтрольній українській владі. (а.с. 58)

Листом від 26.05.2016 Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повідомило позивача про те, що управління Пенсійного фонду України в м. Антрациті та Антрацитівському районі Луганської області не переміщено до населеного пункту, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, у звязку з чим керівний склад управління звільнено, питання про звільнення позивача не належить до компетенції головного управління, оскільки ОСОБА_1 не перебувала з ним у трудових відносинах. (а.с. 59-60)

Вирішуючи справу по суті спору, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з приписами статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Вирішуючи цій спір суд враховує, що спірні правовідносини в силу обставин, які склались на території Донецької та Луганської областей, належним чином не урегульовані.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, встановлює Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1706-VII).

Поняття внутрішньо переміщеної особи розкрито у статті 1 Закону № 1706-VII, відповідно до якої внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Згідно з частиною другою цієї статті адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

За приписами абзацу другого частини четвертої статті 7 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви). У разі припинення приймання поштових відправлень на/з території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у звязку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, така заява подається до відповідного районного, міськрайонного, міського, районного у місті центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не є внутрішньо переміщеною особою, оскільки змінила своє місце проживання з м. Антрацит на м. Запоріжжя у січні 2013 року, тобто до початку проведення антитерористичної операції, а тому наведена норма не розповсюджує свою дію на спірні правовідносини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що цей спір належить вирішувати на підставі загальних принципів трудового та адміністративного законодавства.

Як вбачається з пояснень третьої осіби повноваження щодо здійснення кадрової роботи в управлінні Пенсійного фонду України в м. Антрациті та Антрацитівському районі Луганської області не передавались іншим територіальним органам Пенсійного фонду України. Вказане унеможливило вирішення цього спору у позасудовому порядку.

При цьому, ситуація, що виникла призвела до неможливості реалізації позивачем своїх трудових прав, зокрема щодо можливості влаштування на роботу без попереднього звільнення з роботи в управлінні Пенсійного фонду України в м. Антрациті та Антрацитівському районі Луганської області.

Відповідно до статті 2 Кодексу законів про працю України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Робота в органах Пенсійного фонду України відноситься до державної служби.

На момент виникнення спірних правовідносин суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулювалися Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ (далі - Закон № 3723-ХІІ).

Стаття 1 Закону №3723-ХІІ містила визначення державної служби в Україні, відповідно до якої це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Пунктом 2 частини першої статті 30 Закону №3723-ХІІ передбачалося, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі недотримання повязаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 161 цього Закону.

Згідно зі статтею 16 Закону № 3723-ХІІ на державних службовців поширюються вимоги та обмеження, передбачені Законом України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII).

Відповідно до статті 25 Закону № 1700-VII особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється: займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України; 2) входити до складу правління, інших виконавчих чи контрольних органів, наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку (крім випадків, коли особи здійснюють функції з управління акціями (частками, паями), що належать державі чи територіальній громаді, та представляють інтереси держави чи територіальної громади в раді (спостережній раді), ревізійній комісії господарської організації), якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.

Системний аналіз вказаних вимог Закону № 3723-ХІІ та Закону № 1700-VII свідчить, що державний службовець не має права займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю.

Таким чином, перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з УПФУ в м. Антрацит та Антрацитівськомі районі Луганської області, продовжувати які вона не може через те, що відповідач знаходиться на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, позбавляє її можливості подальшого працевлаштування.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Судом встановлено, що 22.03.2016 закінчилася відпустка ОСОБА_1 по догляду за дитиною, надана позивачу наказом УПФУ в м. Антрацит та Антрацитівськомі районі Луганської області від 23.04.2013 №4-6.

Отже, 23.03.2016 позивач повинна була приступити до роботи, однак, з незалежних від неї обставин не змогла цього зробити.

Відповідно до частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України, яка регулює питання розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як встановлено судом, перебування УПФУ в м. Антрацит та Антрацитівськомі районі Луганської області в зоні проведення АТО, на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, унеможливлює розірвання трудового договору, укладеного між сторонами, працедавцем.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 переселилася з території проведення антитерористичної операції, не може продовжувати працювати за трудовий договором, укладеним з відповідачем, не має можливості розірвати договір, в порядку передбаченим зазначеними вище законодавчими актами, що позбавляє позивача реалізувати своє конституційне право на труд, виходячи з приписів абзацу другого частини четвертої статті 7 Закону № 1706-VII, трудовий договір, укладений 02.11.2010 між ОСОБА_1 та відповідачем, підлягає розірванню на підставі ст.38 КЗпП України в судовому порядку.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань УПФУ в м. Антрацит та Антрацитівськомі районі Луганської області понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору у сумі 640 грн, сплаченого за квитанцією № 0.0.693244422.2 від 23 січня 2017 року.

Виходячи з викладеного та керуючись ст. ст. 158-163, 167, 181, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Безстроковий трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та Управлінням Пенсійного фонду України в м. Антрациті та Антрацитівському районі Луганської області (, юридична адреса: 94613, Луганська область, м. Антрацит, вул. Радянська, 16) відповідно до наказу № 46-о від 02.11.2010 - розірвати з 22 березня 2016 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку зі зміною постійного місця проживання працівника.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в м. Антрациті та Антрацитівському районі Луганської області (, юридична адреса: 94613, Луганська область, м. Антрацит, вул. Радянська, 16) за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, 69095, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 640,00 грн (шістсот сорок грн 00 коп).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_2