Справа № 370/1097/16-а
Суддя: Устимчук М. Ю.
Дата ухвалення: 2016-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа№370/1097/16-а
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" липня 2016 р. Макарівський районний суд Київської області в складі головуючого судді Устимчук М.Ю., при секретарі Захарченко Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Макарів, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду у Макарівському районі Київської області про визнання незаконними дій суб'єкта владних повноважень та спонукання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

25.05.2016 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду у Макарівському районі Київської області (далі-відповідач), в якому просив визнати відмову в призначенні довічного грошового утримання судді протиправною та зобов'язати відповідача призначити, нараховувати та виплачувати йому, звільнене від сплати податків щомісячне довічне грошове утримання судді в розмірі 90% заробітної плати діючого на відповідні посаді, починаючи з 20.05.2016 року, без обмежень максимальним розміром. Також просив присуджене до стягнення довічне грошове утримання в межах суми за один місяць звернути до негайного виконання відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.256 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що згідно Постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року він звільнений з посади судді Верховного Суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом Голови Верховного Суду України № 1040-к від 16 листопада 2015 року його виключено зі складу суддів Верховного Суду з 18 грудня 2015 року.

20 травня 2016 року він звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Макарівському районі за призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, на підставі статті 43 Закону України «Про статус суддів» в редакції від 15 грудня 1992 р. №2862-ХІІ, та ст. 126 Конституції України.

23 травня 2016 року відповідач відмовив у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді посилаючись на Закон України від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо пенсійного забезпечення», згідно з п. 5 Прикінцевих положень цього закону з 1 червня 2015 року скасовуються положення щодо нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання, передбаченого Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

29.06.2016 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив також стягнути з Управління Пенсійного фонду у Макарівському районі Київської області на його користь 150000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Дану заяву обґрунтовував тим, що протиправними та незаконними діями Управління Пенсійного фонду у Макарівському районі Київської області щодо відмови у призначенні йому довічного грошового утримання на підставі ст. 43 Закону України «Про статус суддів» в редакції від 15 грудня 1992 р. та ст. 126 Конституції України, йому завдано моральних страждань від відчуття безпорадності і правової незахищеності від дій посадових осіб державних органів, які грубо порушують закони України та Конституцію України.

В судове засідання позивач не прибув, згідно письмово клопотання просив розглядати справу у його відсутності.

Представник відповідача Отрода Т.Ю. в судовому засіданні заперечила проти позову та пояснила, що позивач з 08.11.2009 року отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійною справою, яка пред'явлена суду у судовому засіданні. За вимогами чинного законодавства пенсіонер повинен звертатися до Пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії або призначення довічного грошового утримання певного зразку, яка реєструється Пенсійним фондом та готується відповідь на таку заяву. Позивач звернувся до відповідача з заявою у формі звернення, а тому і відповідь йому надавалась відповідно вимог Закону України «Про звернення громадян», у формі не відмови, а роз'яснення. Вдруге 12.06.2016 року позивач повторно подав заяву звернення і досі не подавши заяву про призначення йому довічного грошового утримання встановленого зразку. Після винесення Конституційним судом рішення від 08.06.2016 року відповідач сам відправив повідомлення ОСОБА_1 з проханням щоб він звернувся до Пенсійного фонду для призначення йому довічного грошового утримання. Станом на день розгляду адміністративного позову позивач до УПФУ не прибув.

Представник відповідача Федорченко О.О. в судовому засіданні заперечила проти позову.

Свої заперечення представники відповідача також виклали у письмовій заяві, в якій зазначили про те, що 20.05.2016 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання. Відповідачем дана заява була розглянута в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», та надано відповідь від 23.05.2016 №27/К-06 про неможливість задоволення заяви, оскільки відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року № 213 - VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань пенсійного забезпечення». Даним законом скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судоустрій і статус судів», «Про статус народних депутатів»...

На час виникнення спірних відносин дані норми законодавства були чинними і неконституційними не визнавались, а тому, відповідач при розгляді звернення позивача діяв в межах своєї компетенції та відповідно до чинного законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року по справі № 4-рп/2016 визнано неконституційними положення ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус судів» від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, суперечать Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене (ст. 63 Закону України «Про Конституційний Суд України»).

Однак, у зв'язку з невизначеністю механізму призначення, як спеціальних пенсій так і щомісячного довічного грошового утримання судді, відповідачем було повідомлено про це позивачем на його друге звернення від 13.06.2016 № 245-5.

Після визначення правової позиції Пенсійного фонду України відповідачем було надіслано позивачу письмове повідомлення від 24.06.2016 № 3105/03 (додається) про необхідність подання документів для призначення щомісячного довічного грошового утримання. Однак, позивач на запрошення відповідача не відреагував, документів не подав.

Таким чином, позивачу на момент виникнення спірних відносин не було призначено довічне грошове утримання суді на підставі чинних норм законодавства.

Враховуючи вищевикладене, підстави для звернення до суду із заявою про стягнення моральної кошти у позивача відсутні.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій» від 2 червня 2016 року № 14Н -V I11 підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 був викладений в такій редакції - 164.2.19. суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до зазначеної норми закону не оподатковуються пенсії до 10 прожиткових мінімумів громадян, а все, що перевищує дану суму підлягає оподаткування. У свою чергу було збільшено ставку податку з 15 відсотків бази оподаткуванню на 18 відсотків.

Отже, у разі призначення Позивачу щомісячного грошового утримання та перевищення його 10 прожиткових мінімумів громадян, то даний розмір підлягає оподаткуванню відповідно до вимог законодавства.

Враховуючи вищевикладене, вимоги Позивача про виплату, звільненого від сплати податків щомісячного довічного грошового утримання не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно Постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року позивач ОСОБА_1 був звільнений з посади судді Верховного Суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку (а. с.8-9).

Наказом Голови Верховного Суду України № 1040-к від 16 листопада 2015 року його виключено зі складу суддів Верховного Суду з 18 грудня 2015 року (а. с. 14).

20 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Макарівському районі за призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, на підставі статті 43 Закону України «Про статус суддів» в редакції від 15 грудня 1992 р. №2862-ХІІ, та ст. 126 Конституції України (а. с. 10).

У числі поданих документів позивач надав відповідачу і довідку про стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який станом на 18.12. 2015 року складає 45 рік 2 місяці 1 день (а. с. 13).

Згідно довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, станом на 18 грудня 2015 року складала 34036 грн. 60 коп. (а. с. 12).

Листом від 23 травня 2016 року № 27/К-06 Управління Пенсійного фонду України у Макарівському районі Київської області відмовило позивачу в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, посилаючись на Закон України від 2 березня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», згідно з п. 5 Прикінцевих положень цього закону у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (а.с. 15).

Згідно з п.14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів та статус суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким було запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Відповідно до ч. 3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 7 липня 2010 року щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

З 1 жовтня 2011 року вступили в дію зміни до ст.138 вищезазначеного закону, які внесені Законом України №3668-V1 Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, згідно з якими довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді. В частині п'ятій цієї статті зазначено, що максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Проте, Конституційний Суд України рішенням від 3 червня 2013 року частину третю та перше, друге, третє речення частини п'ятої ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними ).

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 3 червня 2013 року відновлено дію частини третьої та перше, друге, третє речення частини п'ятої ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

В рішенні від 3 червня 2013 року Конституційний Суд України вказав на те, що Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» змінено визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного утримання суддів, залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів. Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання і його максимальний розмір, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 22 травня 2008 року №10-рп/20008, згідно з якими «визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя».

Враховуючи наведене, Конституційний Суд України зазначив, що з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 підлягає застосуванню частина третя ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

У постановах від 17 березня 2015 року (справа № 21-371а14, №21-429а14), від 9 червня 2015 року (справа № 21-472а15) Верховний Суд України зробив аналогічний правовий висновок щодо обмеження грошового утримання судді зазначивши, що оскільки за змістом п.4 Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 воно має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень, законів, визнаних неконституційними, то право на одержання довічного грошового утримання без обмеження розміру такого виникає з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Також з цього дня, тобто з 3 червня 2013 року виникає право на перерахунок призначеного щомісячного грошового довічного утримання.

Згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-V111 від 2 березня 2015 року внесено зміни до ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 12 лютого 2015 року № 191-V111, згідно з якими ч. 3 цієї статті передбачає, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не можуть перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону № 213-V111 від2 березня 2015 року, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Змінами, вказаними вище до ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 12 лютого 2015 року встановлено обмеження рівня матеріального забезпечення суддів у відставці, ніж це було передбачено законодавством до внесення таких змін і існувало на час набуття позивачем права на відставку та призначення йому довічного грошового утримання в максимальному розмірі 90 відсотків від суддівської винагороди працюючого судді, а приписами п. 5 Прикінцевих положень Закону № 213-V111 від 2 березня 2015 року фактично скасовано конституційно закріплений інститут відставки судді.

У постанові № 14 Пленуму Верховного Суду України від 3 липня 2015 року порушено питання про звернення до Конституційного Суду України з відповідним конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого та речення першого абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-V1 «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-V111 «Про забезпечення права на справедливий суд» у взаємозв'язку з положеннями підпункту 5 пункту 2, пункту 17 розділу I, пункту 5 розділу III Закону України від 2 березня 2015 року № 213-V111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням статті 8, частини першої статті 21, частини першої, пунктів 2, 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

В конституційному поданні Пленум Верховного Суду України зазначив, що ухвалення рішення Конституційним Судом України про визнання неконституційними законів, інших правових актів або окремих положень зумовлює втрату ними чинності з дня ухвалення такого рішення.

Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції.

Відхилення від такого підходу свідчать про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Із наведеного випливає, що Закон України від 2 березня 2015 року № 213-V111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» не може суперечити Рішенню Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Згідно зі ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у ст.126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 47 Закону № 2453-V1 незалежність суддів забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням суддів. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів (ч.6 ст. 47).

Згідно з пунктом 7 Рішення Конституційного Суду України від 11 травня 2005 року № 8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Таким чином, з прийняттям вищезазначеного закону № 213-VIII від 2 березня 2015 року та у зв'язку з неприйняттям до 1 червня 2015 року закону щодо спеціальних пенсій, не скасовано положення ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 12 лютого 2015 року, частиною другою якої передбачено щомісячне довічне грошове утримання для судді у відставці.

Тому, при розгляді заяви позивача про призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідач повинен був керуватися положеннями вищезазначеної статті, оскільки частина друга ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не втратила чинності в частині права судді на відставку та призначення йому щомісячного довічного грошового утримання.

Враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що права позивача були порушені, а тому є підстави визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Макарівському районі Київської області щодо відмови позивачу в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Відповідно до п.1. 2 постанови правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року №3-1 зазначено, що щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акта Верховної Ради України або Президента України про звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Оцінюючи у сукупності зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача і на підставі ст.138 Закону України № 2453-V1 «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 3 червня 2013 року слід зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Макарівському районі Київської області призначити та виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків заробітку працюючого судді, починаючи з 20.05.2016 року, без обмеження граничного розміру, з урахуванням довідки про суддівську винагороду та раніше виплаченої пенсії за віком.

Щодо вимог позивача про призначення йому вказаного вище грошового утримання, яке звільнити від сплати податків, то суд приходить до висновку про відмову в задоволені даних позовних вимог, виходячи з наступного.

Податковим кодексом України (далі-ПКУ) та Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» встановлено особи, з яких утримується податок на доходи фізичних осіб, що визначені пунктом 162.1 статті 162 ПКУ, тобто фізичні особи - резиденти, які отримують доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи. Об'єктом оподаткування є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи, що визначені пунктом 162.1 статі 163 ПКУ, тобто доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, зокрема, нарахованих (виплачених, наданих) у вигляді пенсій, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу перевищує три розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата). Якщо база оподаткування (сума пенсії), в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, до суми такого перевищення застосовується ставка 20 відсотків.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій» від 2 червня 2016 року № 14Н -V I11 підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 був викладений в такій редакції - 164.2.19. суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до зазначеної норми закону не оподатковуються пенсії до 10 прожиткових мінімумів громадян, а все, що перевищує дану суму підлягає оподаткування. У свою чергу було збільшено ставку податку з 15 відсотків бази оподаткуванню на 18 відсотків.

Отже, у разі призначення позивачу щомісячного грошового утримання та перевищення його 10 прожиткових мінімумів громадян, то даний розмір підлягає оподаткуванню відповідно до вимог законодавства.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 150000 грн. на відшкодування моральної шкоди, то суд керується нормами ч.2 ст.21 КАС України.

Як слідує з письмових матеріалів справи, на повторне звернення позивача з письмовою заявою, де ОСОБА_1 зазначено рішення Конституційного Суду України №4 рп/2016 від 08.06.2016 року, відповідач УПФУ у Макарівському районі своїм листом №31/К-06 від 21.06.2016 року не відмовив, а роз'яснив позивачу, що на час його звернення не визначений механізм призначення спеціальних пенсій та грошового забезпечення та вказав, що після визначення такого порядку його буде повідомлено письмово. Так, 24.06.2016 року відповідач направив на адресу позивача письмове повідомлення з проханням з'явитися до Управління для призначення щомісячного довічного грошового утримання.

Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав, що відповідачем проігноровано виконання рішення Конституційного Суду України, а отже підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди немає.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України визначено, що негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, суд дійшов висновку про необхідність звернути постанову суду до негайного виконання у межах стягнення довічного грошового утримання за один місяць.

Суд вважає за необхідне, згідно з ч. 1 ст. 267 КАС України зобов'язати відповідача подати у місячний строк з дня набрання постановою законної сили, звіт про виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 8-11,71,86,160, 161 , 162, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду у Макарівському районі Київської області про визнання незаконними дій суб'єкта владних повноважень та спонукання вчинити певні дії, задоволити частково.

Визнати відмову Управління пенсійного фонду України у Макарівському районі Київської області Київської області у призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці - протиправною.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Макарівському районі Київської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90 % заробітної плати діючого на відповідній посаді судді , починаючи з 20 травня 2016 року, без обмежень максимальним розміром.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Звернути постанову суду до негайного виконання у межах стягнення щомісячного довічного грошового утримання за один місяць.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляції через Макарівський районний суд протягом 10 діб з часу проголошення.

Повний текс постанови виготовлено 25.07.2016 року.

Суддя М.Ю. Устимчук