Справа № 738/6/17
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 738/6/17 Головуючий у 1-й інстанції: Слісар А.В.
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Менського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, інспектора ГУНП в Чернігівській області старшого лейтенанта поліції Маглич В.М. про визнання дій незаконними,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, інспектора ГУНП в Чернігівській області старшого лейтенанта поліції Маглич В.М., в якому просив визнати дії відповідача незаконними; скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 27.12.2016 серії АР № 940759 та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказав на те, що їхав з увімкненим ближнім світлом фар за межами населеного пункту, тобто не вчиняв правопорушення, про яке зазначено у спірній постанові. Також позивач акцентував увагу суду на тому, що інспектором неправильно кваліфіковано правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки диспозиція цієї норми передбачає притягнення до відповідальності водіїв транспортних засобів за порушення правил користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.

Постановою Менського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Місцевий суд мотивував своє рішення тим, що обставини вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення підтверджено належними і допустимими у розумінні КАС України доказами, в тому числі наданим відповідачем відеозаписом, дослідженим судом у засіданні, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності та правомірність спірної постанови.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить зазначене рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи своєї апеляційної скарги, позивач вказує на те, що докази прийняті судом до уваги, зокрема відеозапис, не можуть вважатися належними та допустимими, оскільки зйомка велася на невідомий мобільний телефон, а не спеціальний технічний засіб. Крім того, апелянт акцентує увагу на тому, що судом залишено поза увагою його доводи з приводу неправильної кваліфікації інспектором адміністративного правопорушення.

Заперечень на апеляційну скаргу не надходило.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Судом установлено, що інспектором ГУНП у Чернігівській області старшим лейтенантом поліції Маглич В.М. 27.12.2016 винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення серії АР № 940759, згідно із якою 27 грудня 2016 року о 10 год. 26 хв., ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter», номерний знак НОМЕР_1, на автодорозі Чернігів-Мена-Грем'яч, рухаючись поза межами населеного пункту, не ввімкнув ближнє світло фар, або денні ходові вогні, чим порушив п.п. 9.8 ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 ст. 122 КУпАП. У зв'язку із цим до ОСОБА_2 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн.

Вважаючи дії відповідача незаконними та не погоджуючись із прийнятою постановою, позивач звернувся до суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає помилковим висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з такого.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (із змінами та доповненнями).

Відповідно до п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ч. 2 п. 9.8 Правил дорожнього руху з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.

Зі змісту спірної постанови про адміністративне правопорушення випливає, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у зв'язку із порушенням позивачем ч. 2 п. 9.8 Правил дорожнього руху, а саме вказано, що 27.12.2016 ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом, рухався поза межами населеного пункту із вимкненим ближнім світлом фар.

Згідно із ч. 2 ст. 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Отже, диспозиція наведеної правової норми передбачає притягнення до відповідальності водіїв транспортних засобів за порушення ними, зокрема, правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.

За наведеного нормативного регулювання, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача з приводу того, що правопорушення, зафіксоване інспектором в оскаржуваній постанові, а саме рух поза межами населеного пункту із вимкненим ближнім світлом фар не може бути кваліфіковане за ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки не є порушенням правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.

При цьому, колегія суддів враховує, що санкцією за порушення ч. 2 ст. 122 КУпАП є накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів. Відповідно до спірної постанови, на позивача накладено штраф у розмірі 425 грн.

Водночас, статтею 125 КУпАП передбачено, що інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених статтями 121 - 128, частинами першою і другою статті 129, статтями 139 і 140 цього Кодексу, - тягнуть за собою попередження.

Таким чином, у межах спору колегією суддів встановлено, що відповідачем було неправильно кваліфіковано правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП, що потягло за собою притягнення позивача до відповідальності, вид якої за таке порушення правил дорожнього руху не передбачений.

З огляду на викладене, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню як протиправна.

Суд першої інстанції, у порушення ст. 159 КАС України, на вказані обставини уваги не звернув.

Крім того, вказуючи на доведеність належними доказами факту порушення позивачем ч. 2 п. 9.8 Правил дорожнього руху, місцевий суд прийняв до уваги відеозапис, який міститься у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Водночас, відповідно до ст. 69 КАС України в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У судовому засіданні відповідач повідомив суд про те, що відеозйомка, на яку інспектор посилається обґрунтовуючи власні доводи, велася на мобільний телефон, оскільки технічний засіб відеофіксації був зламаний. Зазначене підтверджується технічною фіксацією судового засідання.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що наданий відповідачем відеозапис не відповідає критеріям належності і допустимості у розумінні ст. 70 КАС України і не може бути прийняти судом до уваги, оскільки його зафіксовано на невстановлений пристрій, при цьому будь-яких документів на цей пристрій ані позивачеві на його вимогу під час винесення постанови, ані суду першої та апеляційної інстанції надано не було. У матеріалах справи такі відсутні. Крім того, із зазначеного відеозапису не видається за можливе встановити коли і ким його зроблено, особу водія та державний номер транспортного засобу.

Отже, апеляційний суд відхиляє посилання відповідача на зазначений відеозапис, як неналежний та недопустимий доказ.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача шляхом визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 27.12.2016 серії АР № 940759.

Водночас, колегія суддів вважає необхідним відмовити у задоволенні решти позовних вимог, оскільки, заявляючи вимоги про визнання дій відповідача незаконними, позивач не конкретизував які саме дії інспектора (щодо зупинки транспортного засобу, щодо прийняття постанови, щодо непред'явлення документів на засіб фіксації чи інші дії) він вважає незаконними, водночас за загальним правилом, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 11 КАС України), при цьому в силу ч. 4 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції, тобто виходити за межі позову.

Що стосується позовної вимоги закриття провадження по справі за відсутності складу правопорушення, то в цій частині в задоволенні позову слід відмовити, оскільки відповідно до статті 284 КУпАП вирішення питання про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення належить до компетенції органу, що приймав рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Поряд із цим даний спір, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України, являється спором фізичної особи із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішення (акту індивідуальної дії) та не є справою про адміністративне правопорушення. Суд не наділений повноваженнями щодо закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, оскільки вирішення спору із ухваленням судового рішення по суті позовних вимог виключає можливість одночасного закриття провадження щодо тих самих вимог.

Отже позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що позов підлягає задоволенню у частині визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 27.12.2016 серії АР № 940759, водночас у решті позову слід відмовити.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача є помилковим. Вирішуючи спір, суд прийняв рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Згідно із ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова - скасуванню.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Менського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, інспектора ГУНП в Чернігівській області старшого лейтенанта поліції Маглич В.М. про визнання дій незаконними - задовольнити частково

Постанову Менського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 27.12.2016 серії АР № 940759.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст постанови виготовлено 24.02.2017

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.