Справа № 809/67/17
Суддя: Кишинський М.І.
Дата ухвалення: 2017-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" лютого 2017 р. Справа № 809/67/17
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Кишинського М.І.,
за участю секретаря судового засідання: Дмитрашко О.М.,
відповідача: Кулініч О.П., Рихнюк Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу
за позовом: ОСОБА_1 ,
до відповідача: Військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України
про визнання дій протиправними та зобов"язання до їх вчинення,-
ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачами незаконно відмовлено в звільненні позивача з військової служби по закінченню дії строку контракту, так як підстави, з якими Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» пов`язує можливість продовження дії контракту позивачу відсутні, відтак відмова припинити дію контракту не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Просить суд зобов`язати командування Військової частини № п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України звільнення позивача з військової служби в зв`язку з закінченням дії строку контракту.
Позивач вимоги викладені в адміністративному позові підтримав повністю, додатково вказав, що станом на момент розгляду справи пройшов конкурсний відбір в патрульну поліцію, проте не може скористатись передбаченим Конституцією України правом на працю. Просив в задоволенні позову відмовити.
Представники відповідача проти позову заперечили з підстав наведених в письмовому запереченні. Просили в задоволенні позову відмовити.
Розглянувши матеріали адміністративного позову, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що 31 жовтня 2013 р. між позивачем та командиром в/ч НОМЕР_2 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України (а.с.10-11). В подальшому 19.02.2016 відповідно до наказу №48 позивач був переведений для подальшого проходження військової служби до в/ч НОМЕР_1 в м. Коломия.
31 жовтня 2016 року термін дії вищевказаного контракту сплив, тому 16 грудня 2016 позивач звернувся до свого безпосереднього командира взводу із рапортом щодо звільнення з військової служби по закінченню дії строку контракту (а.с.12). Додатково позивач вказував, що заявляв рапорти про звільнення до завершення строку дії контракту, проте відповіді на вказані рапорти не отримав.
Отримавши від командування військової частини роз`яснення про неможливість звільнення позивача (а.с.13), останній звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами в частині проходження військової служби, регулюються Конституцією України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Строки військової служби визначаються у ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до ч.2 якої для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні, зокрема, для осіб рядового складу - 3 роки.
Пунктом «б» ч.2 ст.26 вказаного Закону звільнення зі служби проводиться, серед іншого, військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.
Згідно із п. «а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
При цьому, у відповідності до п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту, при цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку здійснюється виключно у разі настання особливого періоду.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Подібне визначення особливого періоду міститься в ст.1 Закону України «Про оборону України», відповідно до якого особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
З аналізу вищенаведеного вбачається, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Дія особливого періоду, під час якого згідно п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» допускається продовження строку контракту, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
17 березня 2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, пунктом 8 якого встановлено, що він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 18 березня 2014 року).
Згідно із п.3 вказаного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
З наведеного вбачається, що особливий період настав 18 березня 2014 року та тривав протягом часу мобілізації, строк якої встановлено п.3 Указу Виконуючого обов`язки Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17 березня 2014 року, а саме 45 діб, в період з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року (45 діб).
06 травня 2014 року Указом Виконуючого обов`язки Президента України №454/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07 травня 2014 року).
У відповідності до Указу Виконуючого обов`язки Президента України від 06 травня 2014 року №454/2014 тривалість особливого періоду становила 45 діб: з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.
Указом Президента України від 21 липня 2014 року №607/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 22 липня 2014 року (набрав чинності 24 липня 2014 року), оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, а тому особливий період тривав 45 діб: з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року набрав чинності 20 січня 2015 року), тому тривалість особливого періоду становила 210 діб: з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.
З огляду на наведене, суд зазначає, що особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.
При цьому, з матеріалів справи встановлено, що станом на момент закінчення строку дії Контракту, а саме 31.10.2016, та станом на момент звернення позивача до командування військової частини 16.12.2016 з рапортом про звільнення, особливий період в Україні не діяв, а отже відсутня підстава продовження контракту понад встановлені строки, визначена п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже, рішення військовослужбовця про розірвання контракту за умови закінчення його строку є підставою для припинення військової служби за контрактом на підставі пункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
З огляду на вищевикладене, враховуючи, що строк дії Контракту сплинув 31 жовтня 2016 року, а позивач не виявив бажання продовжувати службу у складі Збройних Сил України, про що повідомив відповідача рапортом, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання Контракту від 31 жовтня 2013 року.
З огляду на вищенаведене, суд приходиться до переконання, що позов підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Таким чином із бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 551,21 грн. судового збору відповідно до квитанції 0.0.679304383.1 (а.с.3).
На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з бюджетних асигнувань військової частини № п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 551,21 грн.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Кишинський М.І.

Постанова складена в повному обсязі 24.02.2017 року.