Справа № 809/1353/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 р. № 876/960/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Ільчишин Н.В.,

секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Прокуратури Івано-Франківської області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року у справі № 809/1353/16 за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування наказу на звільнення, про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

06.10.2016 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Прокуратури Івано-Франківської області, просив скасувати наказ прокурора Івано-Франківської області №827к про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Івано-Франківської області (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку до фактичного виходу на роботу основного працівника) та з органів прокуратури Івано-Франківської області у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури та скорочення кількості прокурорів органів прокуратури; зобов'язати прокуратуру Івано-Франківської області поновити позивача на посаді прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Івано-Франківської області або на посаді аналогічній із посадою з якої позивача звільнено з роботи та яка існує в прокуратурі області на даний час; стягнути з прокуратури Івано-Франківської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.09.2016 по день фактичного поновлення на роботі.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, прокуратура Івано-Франківської області подала апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.12.2016 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що з метою удосконалення організації роботи прокуратури Івано-Франківської області наказом Генерального прокурора України №33ш від 12.04.2016 у штатному розписі прокуратури Івано-Франківської області скорочено п'ять одиниць та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати, серед яких і прокурор відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи. Згідно з повідомленням про звільнення від 13.04.2016, з яким ОСОБА_2 ознайомився 18.04.2016, йому пропонувалось 15 вакантних на той момент посад, проте позивач не виявив бажання обійняти будь-яку із запропонованих йому посад, що підтверджується відсутністю запису у повідомленні про звільнення. В період із 18.04.2016 по 15.09.2016 в прокуратурі Івано-Франківської області всі вакантні посади утворювались в результаті внутрішнього переміщення працівників з посади на посаду, а отже жодного вивільнення та утворення вакантних посад не відбувалось, що підтверджує правомірність дій прокуратури. Окрім того, апелянт вказує, що ОСОБА_2 на момент набрання чинності положеннями Закону України «Про прокуратуру» законної сили був працівником апарату прокуратури області (тобто не набув прав прийняти участь у конкурсі), участь у тестуванні не приймав, до рейтингових списків включений не був, а тому не міг призначатись на посади в місцеві прокуратури. Вказує, що оскаржуваною постановою позивача поновлено на посаді, яка відсутня в структурі прокуратури Івано-Франківської області із 12.04.2016.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін в їх сукупності суд апеляційної інстанції доходить переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 з 01.08.2005 перебував на службі в органах прокуратури Івано-Франківської області на різних посадах.

За період служби працював на посадах: слідчого прокуратури Богородчанського району Івано-Франківської області, з 05.09.2005 - помічника прокурора Калуського району Івано-Франківської області, з 01.07.2008 - помічника прокурора м. Калуша Івано-Франківської області, з 06.06.2012 - прокурора прокуратури м.Калуша Івано-Франківської області, з 12.10.2012 - прокурора Калуської міжрайонної прокуратури Івано-Франківської області, з 01.11.2013 - старшого прокурора Калуської міжрайонної прокуратури Івано-Франківської області, з 13.11.2014- прокурора прокуратури м.Івано-Франківська Івано-Франківської області (на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_3.), з 26.11.2014 - старшого прокурора прокуратури м. Івано-Франківська Івано-Франківської області, з 18.03.2015 - старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області, з 18.08.2015 - прокурора відділу організації позовної роботи управління представництва інтересів громадян та держави в суді прокуратури Івано-Франківської області, 31.03.2016 - прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Івано-Франківської області (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку до фактичного виходу на роботу основного працівника), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки ОСОБА_2 НОМЕР_1 (а.с.16-18).

Наказом Генеральної прокуратури України від 12.04.2016 №33ш з метою удосконалення організації роботи прокуратури Івано-Франківської області скорочено у штатному розписі прокуратури Івано-Франківської області та зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати п'ять одиниць, у тому числі прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи (а.с.19-21).

18.04.2016 ОСОБА_2 під підпис попереджено про звільнення з 15.09.2016 у зв'язку із скороченням посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Івано-Франківської області, яку позивач обіймав, та надано перелік вакантних та тимчасово вакантних посад в органах прокуратури Івано-Франківської області та місцевих прокуратурах Івано-Франківської області, від яких позивач відмовився (а.с.54-56).

Наказом Прокуратури Івано-Франківської області від 15.09.2016 №827К ОСОБА_2 звільнено з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Івано-Франківської області (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку до фактичного виходу на роботу основного працівника ОСОБА_5.) та з органів прокуратури Івано-Франківської області з 15.09.2016 у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури та скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України) (а.с.25).

Вважаючи звільнення незаконним, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

Відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Статтею 60 Закону №1697-VII встановлено, що прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Згідно з п.2 ч.2 ст.51 Закону №1697-VII особами, які в установленому цим Законом порядку приймають рішення про звільнення прокурора з посади, є керівник регіональної прокуратури - щодо прокурорів відповідної регіональної прокуратури та прокурорів місцевих прокуратур, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратури.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону №1697-VII стаття 62, якою закріплено, що подання про звільнення прокурора з посади вноситься Вищою радою юстиції або Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів у визначених законом випадках, набирає чинності 15 квітня 2017 року.

Водночас відповідно до підпункту 4 пункту 5-1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» Закону №1697-VII до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

На підставі вказаного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час прийняття оскарженого наказу норми ст.62 Закону №1697-VII не набрали чинності, а, отже, передбачена даною статтею процедура звільнення працівника прокуратури з посади не могла бути застосована до позивача. В даному випадку, рішення про звільнення позивача прийнято уповноваженою на це особою - прокурором Івано-Франківської області.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 Кодексу Законів про праці України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Виходячи з положень зазначеної норми, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе у випадку змін в організації і праці. Під змінами в організації виробництва і праці мається на увазі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення численності або штату працівників.

Відповідно до частини 4 статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

При цьому, скорочення чисельності та скорочення штату не тотожні поняття, адже скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій; при цьому, одночасно можуть вводитись інші посади, спеціальності, професії, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватись, а в окремих випадках навіть збільшуватись.

При звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України необхідним є додержання порядку вивільнення працівників, встановлених статтями 40, 42, 49-1 КЗпП України.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення , згідно з якими розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників регламентовано статтею 49-2 КЗпП України згідно з якою про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Аналізуючи положення цих норм, Верховний Суд України неодноразово, в тому числі в постанові від 19 травня 2015 року (справа № 21-107а15), постанові від 10.03.2015 (справа №21-52а15) зазначав, що відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП при вивільненні працівника за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу роботодавець зобов'язаний запропонувати йому всі наявні вакантні посади, які той може обіймати, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі.

У постанові від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення. При цьому акцентується увага на необхідність запропонування працівнику всіх наявних вакансій.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до Типового штатного розпису Прокуратури Івано-Франківської області станом на 01.05.2016 у відділі ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи передбачено дві посади прокурора відділу та головного спеціаліста (а.с.62-71).

Водночас сторонами у справі не заперечено, що 18.04.2016 ОСОБА_2 ознайомився з попередженням про звільнення № 11-313 вих-16 від 13.04.2016 у якому також позивачу було запропоновано п'ятнадцять вакантних та тимчасово вакантних посад в органах прокуратури Івано-Франківської області, а також вісім вакантних та тимчасово вакантних посад в місцевих прокуратурах Івано-Франківської області від яких він відмовився.

Зазначені у попередженні посади були вакантними чи тимчасово вакантними станом на 13.04.2016, що підтверджується листом прокуратури Івано-Франківської області від 28.11.2016 №11-848 вих.-16 (а.с.158-159).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо виконання вимог трудового законодавства на момент звільнення позивача щодо вжиття всіх заходів про переведення позивача на іншу посаду, шляхом запропонування йому всіх вакансій, на які він міг претендувати.

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що положеннями статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Таким чином у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. При цьому, при проведенні вивільнення роботодавець вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Для перевірки кваліфікації і продуктивності праці повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про збільшення обсягу виконуваної роботи тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які підлягають звільненню, може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі, такі обставини повинен з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що станом на 14.09.2016 у відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Івано-Франківської області перебували дві посади прокурорів відділу, на одній з яких перебував позивач (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку до фактичного виходу на роботу основного працівника ОСОБА_5.), на іншій - прокурор відділу ОСОБА_6.

Наказом Прокуратури Івано-Франківської області №831К від 16.09.2016 ОСОБА_6 призначено на посаду прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Івано-Франківської області (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку до фактичного виходу на роботу основного працівника ОСОБА_5.), звільнивши з посади прокурора цього відділу (а.с.181).

З апеляційної скарги та письмових заперечень відповідача на позовну заяву вбачається, що відповідачем надано переважне право на залишення на роботі ОСОБА_6 через більший стаж роботи, вищий класний чин та відсутність дисциплінарних стягнень.

Щодо вказаного, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

В матеріалах справи міститься розподіл обов'язків між працівниками відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Івано-Франківської області, затверджений прокурором Івано-Франківської області від 13.05.2016, згідно з яким на період тимчасової відсутності оперативних працівників відділу ОСОБА_6 заміняє ОСОБА_2, а ОСОБА_2 заміняє ОСОБА_6, що підтверджує рівнозначність зазначених посад прокурорів відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Івано-Франківської області, та осіб, що обіймали вказані посади. (а.с.167-175).

Окрім того, ОСОБА_6 юрист 1 класу, в органах прокуратури працює з 29.07.2010, у відділі ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань прокуратури Івано-Франківської області працює з 08.08.2013. Протягом роботи у вказаному відділі на неї неодноразово покладались обов'язки начальника відділу (наказ прокурора області №84к від 18.02.2014, №196к від 17.03.2016, №728к від 19.08.2016), відповідно до наказу прокурора Івано-Франківської області №165к від 02.03.2016 в порядку заохочення оголошено подяку.

Водночас, ОСОБА_2 молодший радник юстиції, в органах прокуратури працює з 01.08.2005, безперервний стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах станом на 15.09.2016 становив понад 11 років, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, 21.02.2014 пройшов курси підвищення кваліфікації в академії Генеральної прокуратури України, наказом Генерального прокурора України №616к від 21.11.2013 присвоєно класний чин молодшого радника юстиції.

Вказане на переконання суду апеляційної інстанції не було належним чином враховано відповідачем при вирішені питання щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі, водночас достатніх доказів щодо відсутності у позивача таких переваг для залишення на роботі не надано.

Окрім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності суб'єктивності в оцінці показників кваліфікації та продуктивності працівників вказаного відділу прокуратури та не однакових вихідних даних для такої оцінки прокурорів відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_6 та ОСОБА_2, відображених в пропозиції щодо вивільнення працівників.

Окрім того, як це вбачається з матеріалів справи, посада, яку займав позивач до звільнення, не була скорочена, оскільки закріплена за основним працівником ОСОБА_5, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку.

Підсумовуючи вказане, зважаючи на допущені відповідачем порушення норм трудового законодавства при звільнення ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо протиправності Наказу Прокуратури Івано-Франківської області № 827-к від 15.09.2016 «Про звільнення ОСОБА_2» та скасування такого.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи те, що позивача згідно наказу Прокуратури Івано-Франківської області №827-к від 15.09.2016 звільнено з посади прокурора відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Івано-Франківської області, то згідно вимог частини 1 статті 235 КЗпП України, ОСОБА_2 підлягає поновленню, що було виконано відповідачем згідно Наказу №14к від 11.01.2017р.

Окрім цього, стаття 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Суд першої інстанції вірно визначив час вимушеного прогулу позивача та суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який слід стягнути з Прокуратури Івано-Франківської області на користь ОСОБА_2, що апелянтом не спростовано.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Прокуратури Івано-Франківської області залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року у справі № 809/1353/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

Н.В. Ільчишин

Повний текст Ухвали складено 24.02.2017р.