Справа № 818/1243/16
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2017-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 р.Справа № 818/1243/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв'язку у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2016р. по справі № 818/1243/16

за позовом ОСОБА_1

до Прокуратури м. Києва , Генерального прокурора України , Генеральної Прокуратури України , Сумської місцевої прокуратури Сумської області треті особи: Верховна Рада України , Конституційний Суд України , Національне агентство з питань запобігання корупції

про визнання бездіяльності протиправною, визнання дій і рішення дискримінаційними, визнання повноважень, визнання наявності конфлікту інтересів,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Генеральної Прокуратури України, Генерального прокурора України, Прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області, треті особи: Конституційний Суд України, Верховна Рада України, Національне агентство з питань запобігання корупції, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Генерального прокурора України щодо організації роботи підлеглих прокурорів при прийомі, реєстрації та своєчасного вирішення питань, вимог, зазначених у зверненні суб'єкта забезпечення національної безпеки України ОСОБА_1;

- встановити наявність або відсутність конфлікту інтересів у Генерального прокурора України при розгляді звернень до органів прокуратури України та при вирішенні адміністративного позову ОСОБА_1, у яких повідомляється про загрозу національній безпеці України;

- встановити наявність чи відсутність конфлікту інтересів у посадових осіб прокуратури м. Києва при розгляді адміністративного позову ОСОБА_1, у якому наголошується про загрозу національній безпеці України;

- визнати дискримінаційними дії Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області по відношенню до ОСОБА_1 за ознаками його неналежності до осіб, що є народними депутатами України чи суддями Конституційного Суду України;

- встановити наявність чи відсутність повноважень Генерального прокурора України та підлеглих йому прокурорів при реєстрації звернення та наданні відповіді на звернення (апелювання ОСОБА_1) посилатися на нормативно-правові акти, які не пройшли експертизи та не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, і які не опубліковані належним порядком;

- встановити наявність або відсутність повноважень ОСОБА_1 як громадянина України вимагати від інших суб'єктів забезпечення національної безпеки України (Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області) дієво реагувати на загрози національній безпеці України.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року по справі № 818/1243/16 позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Відповідачем - Сумською місцевою прокуратурою та третьою особою - Верховною Радою України подані заперечення на апеляційну скаргу, в яких просять залишити апеляційну скаргу без задоволення та постанову Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3, представника відповідачів - Генеральної прокуратури України та Сумської місцевої прокуратури Анушкевич О.І., перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судовим розглядом в суді першої та апеляційної інстанції, 02.03.2016 року ОСОБА_1 надіслав до Генеральної прокуратури України від 29.02.2016 року з питань досудового розслідування у кримінальному провадженні № 000764, розпочатому 23.04.2015 року за ч. 2 ст. 376 КК України за фактом втручання в діяльність Конституційного Суду України під час розгляду справи щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади», можливого вчинення кримінальних правопорушень народними депутатами України та з інших питань.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 123 Конституції України, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 року № 125 затверджено Інструкцію про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення (далі - Інструкція № 125).

У відповідності до п. 3.6 Інструкції № 125, заяви, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення, що віднесені до підслідності органів прокуратури та надійшли на розгляд прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур на правах обласних, Генеральної прокуратури України, керівниками підрозділів апаратів направляються для організації досудового розслідування з дотриманням територіального принципу до прокуратури відповідного рівня.

Зі змісту пункту 3.6 Інструкції не вбачається обставин порушення його вимогами вимог ст. ст. 2, 28, 56, 214 КПК України. Він не суперечить встановленим вказаними нормами правилам щодо порядку реєстрації заяв та повідомлень про правопорушення та не порушує право людини та громадянина на невідкладне прийняття заяви про злочин, швидке, повне та неупереджене розслідування правопорушення.

При цьому, повноваження Генерального прокурора України щодо видачі обов'язкових для всіх органів прокуратури наказів та затвердження інструкцій закріплені п. 7 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991 року.

Враховуючи те, що в зверненні порушено питання про можливі протиправні дії, вчинені на території м. Києва, його направлено до прокуратури м. Києва для розгляду, а кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діянні членів Громадської ради з питань люстрації при Міністерстві юстиції України складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 376 КК України, про що повідомлено позивача листом № 17/7/4-18 від 23.03.2016 року, вих. № 16 (т. 2 а.с. 135). За результатами вказаного звернення прокуратурою м. Києва ОСОБА_1 Листом № 15/1/3-2257-16 від 05.04.2016 року (т. 1 а.с. 180) надано письмову відповідь.

Колегія суддів зазначає, що наявності конфлікту інтересів у Генерального прокурора та посадових осіб прокуратури м. Києва при розгляді адміністративного позову також не вбачається. Направлення Генеральною прокуратурою України його звернення до підпорядкованої прокуратури, а також видача довіреності працівнику місцевої прокуратури для здіснення представництва в суді передбачено законом.

Стосовно обставин, зазначених у позові, щодо Генерального прокурора України та його першого заступника про те, що до свого призначення вони були народними депутатами та брали участь в пленарних засіданнях Верховної Ради України, колегія суддів зазначає наступне.

Під час виконання повноважень народних депутатів вказані посадові особи діяли не особисто, а колегіально, тобто рішення приймалось депутатським корпусом на пленарному засідання Верховної Ради України. Зі змісту ст. 1 Закону України «Про статус народного депутата України» № 2790-XII від 17.11.1992 року вбачається, що народний депутат представляє не свої інтереси, а є представником Українського народу у Верховній Раді України та уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України.

Як визначено ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII від 14.10.2014 року, потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв'язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Тобто для конфлікту інтересів характерна наявність трьох об'єктивних ознак: приватний інтерес, службові повноваження, суперечність між ними, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішення або на вчинення чи невчинення дій під час виконання службових повноважень. Доказів щодо наявності конфлікту інтересів позивачем не надано.

Колегія суддів вважає необґрунтованими також вимоги щодо порушення законодавства Генеральною прокуратурою України посилатися на нормативно-правові акти, які не пройшли експертизи та не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, і які не опубліковані належним порядком.

Накази Генерального прокурора України «Про затвердження Положення про порядок підготовки та подання на державну реєстрацію нормативно-правових актів Генеральної прокуратури України» № 265 від 13.10.2015 року та «Про затвердження Інструкції з діловодства в органах прокуратури України» № 103 від 24.02.2016 року не зареєстровані в Міністерстві юстиції України.

На підставі ч. 2 ст. 9 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VIІ від 14.10.2014 року, Генеральний прокурор України видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Накази Генерального прокурора України, що є нормативно-правовими актами, після включення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів публікуються державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Усі накази Генерального прокурора України оприлюднюються державною мовою на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України з додержанням вимог режиму таємності.

Накази Генерального прокурора України, що є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Накази Генерального прокурора України або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Згідно з п. 2 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 731 від 28.12.1992 року, державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Спірні накази Генерального прокурора України не містять норм, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян, а тому державній реєстрації не підлягають. Крім того, вони розмішені на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України.

Отже, за таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області, немає.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги ОСОБА_1 встановити наявність або відсутність повноважень ОСОБА_1 як громадянина України вимагати від інших суб'єктів забезпечення національної безпеки України (Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області) дієво реагувати на загрози національній безпеці України є безпідставними оскільки відповідно до ст. 2 Кодекс адміністративного судочинства, ВР України, від 06.07.2005 року № 2747-IV в чинній редакції, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Встановлення прав, їх зміна чи скасування відбувається в іншому порядку, не в судовому. Суд не встановлює, не змінює і не скасовує права, в судовому порядку відбувається захист вже існуючих прав осіб від порушень.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача щодо наявності дискримінації є необґрунтованими на підставі наступного.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» № 5207-VI від 06.09.2012 року в чинній редакції, дискримінацією визнається - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Кримінальна відповідальність носить виключно індивідуальний характер і наступає лише у випадку вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України. Відповідно до ст. 88 Кримінального кодексу України, ВР України, від 05.04.2001 року № 2341-III в чинній редакції «Особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості».

В судовому засіданні першої та апеляційної інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_1 було виправдано за ч. 2 ст. 383 КК України «у зв'язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складу даного правопорушення».

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду» рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19.04.2016 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Сумської області від 02.06.2016 року, ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди було стягнуто суму коштів з Державного бюджету України (т. 1 а.с. 213-227).

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в цій ситуації позивач не зазнав обмеження у визнанні, реалізації або користуванні своїми правами і свободами в будь-якій формі, порушені його права були поновлені в судовому порядку і відбулася компенсація моральної шкоди.

Отже, суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 122-1, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2016р. по справі № 818/1243/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Старостін В.В.
Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О. Рєзнікова С.С.
Повний текст ухвали виготовлений 27.02.2017 р.