Справа № 826/6866/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 лютого 2017 року № 826/6866/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що станом на момент звернення до суду з даним позовом позивачу не вручався наказ про звільнення та не повідомлялось будь-якої інформації про реальні та об'єктивні причини його звільнення. При цьому, позивач зазначив, що відповідачем порушено вимоги ч. 2 ст. 47 КЗпП України, що обмежує позивача у реалізації його конституційного права на оскарження незаконного звільнення.

Водночас, на думку позивача, наказ №59-о від 20.01.2016 року є таким, що не відповідає вимогам трудового законодавства України, оскільки, зокрема, вказане звільнення відбулось без згоди профспілки, а відтак підлягає скасуванню.

В позовній заяві позивач просить суд:

- скасувати наказ Головного управління ДФС у м. Києві від 20.01.2016 року №59-о «Про звільнення» щодо звільнення ОСОБА_1 як такий, що виданий з порушенням чинного законодавства України;

- поновити на роботі ОСОБА_1, заступника начальника управління - начальника відділу організації перевірок відшкодування ПДВ управління контролю за правомірністю бюджетного відшкодування ПДВ Головного управління ДФС у м. Києві з 25 січня 2016 року;

- стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.01.2016 року по день ухвалення рішення про поновлення на роботі;

- стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві на користь ОСОБА_1 100000,00 грн. моральної шкоди.

В ході судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, зазначивши, що наказ ДФС України від 11.09.2015 року, яким затверджено структуру Головного управління ДФС у м. Києві та який введено в дію наказом ГУ ДФС у м. Києві від 11.09.2015 року №1069, доведено до відома всіх структурних підрозділів ГУ ДФС у м. Києві, зокрема й ОСОБА_1 Додатково представник відповідача зазначив про дотримання ним процедури звільнення позивача із займаної посади, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Зважаючи на неявку представника відповідача в судове засідання 24.10.2016 року, з урахуванням вимог п.6 ст. 128 КАС України суд прийняв рішення про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані представниками позивача та відповідача документи і матеріали, заслухавши думку представників сторін, пояснення свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника управління - начальника відділу організації перевірок відшкодування ПДВ управління контролю за правомірністю бюджетного відшкодування ПДВ Головного управління ДФС у м. Києві.

На підставі наказу №59-о від 20.01.2016 року позивача 25.01.2016 року звільнено із посади заступника начальника управління - начальника відділу організації перевірок відшкодування ПДВ управління контролю за правомірністю бюджетного відшкодування ПДВ Головного управління ДФС у м. Києві у зв'язку з реорганізацією та скороченням чисельності відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою середньомісячної заробітної плати.

При цьому, підставою для звільнення зазначено: попередження про наступне звільнення, акт від 23.11.2015 року щодо відмови підпису.

Незгода позивача із звільненням зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин) підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 статті 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 статті 49-2 КЗпП України).

Частиною першою статті 42 Кодексу законів про працю України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до роз'яснень пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (абзац перший).

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи (абзац другий пункту 19 Постанови Пленуму).

Згідно абзацу першого пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

З матеріалів справи вбачається, що ДФС України 08.09.2015 року видано наказ №676 «Про внесення змін до наказу ДФС від 12.09.2014 №129», яким затверджено структуру Головного управління ДФС у м. Києві у новій редакції.

Наказом ДФС України №677 від 08.09.2015 року затверджено зміни до чисельності працівників головних управлінь ДФС в областях та м. Києві, Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників.

На виконання вимог наказів ДФС України від 08.09.2015 №676 та №677 Головним управлінням ДФС у м. Києві видано наказ №1069 від 11.09.2015 року, яким зокрема вирішено реорганізувати управління контролю за правомірністю бюджетного відшкодування ПДВ (11 шт. од.) і на його базі утворити самостійний відділ координації та моніторингу відшкодування ПДВ (6 шт. одиниць).

З наявних матеріалів справи, зокрема протоколу проведення зустрічі з працівниками Головного управління ДФС у м. Києві для вручення повідомлень про вивільнення №1 від 23.11.2015 року, вбачається, що ОСОБА_1 запропоновано посаду начальника відділу контролю за відшкодуванням ПДВ управління спеціального аудиту, однак ОСОБА_1 відмовився від підпису у попередженні про наступне вивільнення.

У зв'язку з наведеним, 23.11.2015 року начальником відділу проходження державної служби управління персоналу Баглик Ж.Ф., спільно з головним державним ревізором-інспектором відділу проходження державної служби управління персоналу Виконуровою О.М. та головним державним інспектором відділу проходження державної служби управління персоналу Ткач Ю.С. складено акт про те, що ОСОБА_1, заступник начальника управління - начальник відділу організації перевірок відшкодування ПДВ управління контролю за правомірністю бюджетного відшкодування ПДВ Головного управління ДФС у м. Києві 23.11.2015 був ознайомлений та відмовився від підпису попередження про наступне вивільнення його з займаної посади 25.01.2016 року у зв'язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності ГУ ДФС у м. Києві, в якому одночасно пропонується переведення на посаду начальника відділу контролю за відшкодуванням ПДВ управління спеціального аудиту ГУ ДФС у м. Києві.

Допитані в якості свідків в судовому засіданні 10.10.2016 року особи, які підписали вказаний акт від 23.11.2015 року, повідомили суду, що позивач був присутній на зустрічі в приміщенні ГУ ДФС у м. Києві 23.11.2015 року та разом з усіма працівниками повідомлявся про наступне вивільнення у зв'язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності ГУ ДФС у м. Києві.

Крім того, наявна в матеріалах справи копія наказу №1069 від 11.09.2015 року підтверджує доведення до відома позивача змісту вказаного наказу, оскільки останній містить резолюцію керівника від 15.09.2015 року та особистий підпис напроти прізвища позивача.

В судовому засіданні позивач не спростував вказаного, а лише зазначив, що даного наказу не пам'ятає.

Наведене в сукупності свідчить, що відповідачем дотримано процедуру попередження позивача про наступне вивільнення у зв'язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності ГУ ДФС у м. Києві. При цьому, судом встановлено, що мало місце реорганізація, яка супроводжується скороченням чисельності або штату працівників.

Водночас, матеріалами справи підтверджується відсутність надання позивачем згоди на переведення його у новостворений структурний підрозділ ГУ ДФС у м. Києві на посаду начальника відділу контролю за відшкодуванням ПДВ управління спеціального аудиту ГУ ДФС у м. Києві, яка пропонувалась позивачу. При цьому, позивач не заперечує, що запропонована посада відповідає його фаховій кваліфікації.

Стосовно доводів позивача про порушення відповідачем вимог ст. 492 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Так, згідно ч. 3 ст. 492 КЗпП України у разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення" масовим вивільненням з ініціативи роботодавця (крім випадку ліквідації юридичної особи) є одноразове або протягом:

1) одного місяця: вивільнення 10 і більше працівників на підприємстві, в установі та організації з чисельністю від 20 до 100 працівників; вивільнення 10 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації з чисельністю від 101 до 300 працівників;

2) трьох місяців - вивільнення 20 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації незалежно від чисельності працівників.

Матеріалами справи підтверджується, що введення в дію структури Головного управління ДФС у м. Києві не підпадає під критерії масового вивільнення працівників, а відтак в даному випадку необхідність повідомлення до територіального центру Державної служби зайнятості про вивільнення працівників ГУ ДФС у м. Києві відсутня.

Стосовно доводів позивача про недотримання відповідачем вимог ст. 49 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Відповідно до вказаної статті розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

При цьому, суд звертає увагу, що наведені положення законодавства передбачають надання попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, за умови членства працівника в такій організації.

Матеріали справи не містять та позивачем не доведено, що ОСОБА_1 є членом Київської міської організації профспілки.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача в зазначеній частині.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що позивач ознайомлений із наказом про звільнення 25.01.2016 року, про що свідчить його прізвище та підпис на наказі №59-о від 20.01.2016 року «Про звільнення».

Крім того, відповідно до журналу обліку трудових книжок (копія витягу з якого міститься в матеріалах справи), ОСОБА_1 25.01.2016 року вручено трудову книжку, що підтверджується його підписом. При цьому, в графі вказаного журналу дата видачі трудової книжки зазначено й сам наказ, копія якого надається разом з видачею трудової книжки.

При цьому, доводи позивача щодо видачі йому витягу з наказу, а не повного тексту наказу відхиляються судом з огляду на наступне.

Відповідно до збірника уніфікованих форм організаційно-розпорядчих документів, підготовленого Українським науково-дослідним інститутом архівної справи та документознавства й схваленим Державним комітетом архівів України (протокол засідання Методичної комісії від 20 червня 2006 року № 3), витяг iз наказу - це засвiдчена копiя частини тексту наказу.

Пiд час оформлення витягу iз наказу з основної дiяльностi органiзацiї слiд мати на увазi, що:

- iз вiдповiдного наказу до витягу без будь-яких змiн, скорочень чи доповнень переносять такi реквiзити: «Назва органiзацiї», «Дата документа», «Реєстрацiйний iндекс документа», «Мiсце складення документа», «Заголовок до тексту документа»;

- особливiсть оформлення витягу полягає у вiдтвореннi тексту. Констатуючу частину тексту переносять до витягу повнiстю, а з розпорядчої беруть лише потрiбний пункт або кiлька пов'язаних мiж собою пунктiв i при цьому залишають порядковi номери цих пунктiв без змiн;

- реквiзит «Пiдпис» оформлюють особливим чином. З оригiналу наказу до витягу переносять назву посади керiвника, його iнiцiал(и) та прiзвище. Сам керiвник особисто пiдписувати витяг iз наказу не повинен;

- вiдмiтка про засвiдчення витягу iз наказу є обов'язковим реквiзитом цього документа;

- пiдпис особи, яка оформила вiдмiтку про засвiдчення витягу iз наказу, має бути засвiдчений вiдбитком простої круглої печатки органiзацiї (як правило, печатки служби дiловодства, служби кадрiв або iншого структурного пiдроздiлу, в якому працює вiдповiдна службова особа).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи наказу №59-о від 20.01.2016 року останній стосується не лише позивача, а й інших осіб.

Відповідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб'єкта персональних даних, наданої володільцю персональних даних на обробку цих даних, або відповідно до вимог закону. Порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім даних, які отримує Міністерство фінансів України від інших органів під час здійснення повноважень з контролю за дотриманням бюджетного законодавства в частині моніторингу пенсій, допомог, пільг, субсидій, інших соціальних виплат.

Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про правомірність надання позивачу саме витягу з наказу про звільнення. При цьому, судом не вбачається порушення прав та законних інтересів позивача внаслідок видачі йому витягу наказу, а відтак доводи позивача в даній частині є необґрунтованими.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про правомірність прийняття наказу №59-о від 20.01.2016 року в частині звільнення позивача із займаної посади, оскільки матеріалами справи та показаннями свідків підтверджується належність повідомлення позивача про вивільнення у зв'язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності ГУ ДФС у м. Києві та пропозиція зайняття вакантної керівної посади, що відповідає фаховій кваліфікації позивача.

Зважаючи, що решту позовних вимог є похідними від позовної вимоги, підстав для задоволення якої судом не вбачається, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень покладений на нього обов'язок доказування виконав повністю.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов