Справа № 812/1094/16
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2017-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2017 рокуСєвєродонецькСправа № 812/1094/16

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шембелян В.С.,

при секретарі судового засідання Олійник О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства "Променергоавтоматика" до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 12.06.2016,-

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2016 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства "Променергоавтоматика" до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 12.06.2016.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 18.07.2016 він отримав податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 12.06.2016 щодо збільшення суми грошового зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності згідно з пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI відповідно до акту камеральної перевірки від 21.06.2016 № 952/12-14-12-03/01417222. По результатам перевірки виявлено нібито заниження сум податкових зобов'язань по орендній платі за земельні ділянки державної або комунальної власності за червень-грудень 2013 року, 2014 року, 2015 року, січень-травень 2016 року на суму 259793,11 грн. Як вбачається з Акту, дане заниження сталося внаслідок того, що ПрАТ «Променергоавтоматика» розрахувало суми податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної або комунальної власності нібито без врахування останніх змін до договору № 152 від 01.06.2004, а саме додаткової угоди № 3 від 20.05.2010 року. Суть розбіжностей між точкою зору податкового органу та Позивачем полягає у тому, який коефіцієнт слід застосовувати при обчисленні суми податкового зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності - 5% від нормативної грошової оцінки (точка зору податкового органу, що базується на тексті незареєстрованої додаткової угоди № 3 від 20.05.2010), чи 3% від нормативної грошової оцінки (точка зору Позивача, що базується на вимогах пп.288.5.1 ст.288 ПКУ 2755- VI від 02.12.2010). При цьому в первісній редакції договору № 152 від 01.06.2004 коефіцієнт орендної плати встановлено у розмірі 1,1%. Вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки додаткова угода № 3 від 20.05.2010 на котру посилається податковий орган, до договору № 152 від 01.06.2004 змін не внесла, оскільки дана додаткова угода не пройшла процедури державної реєстрації. Просив позовні вимоги задовольнити, податкове повідомлення-рішення скасувати.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення (а.с.31-35), в обгрунтування яких зазначив, що при проведенні камеральної перевірки декларацій з плати за землю ПАТ «ПЕА» було використано договір оренди землі № 152 від 01.06.2004 та додаткову угоду від 20.05.2010 № 3 до договору № 152 оренди землі від 01.06.2004.

22.01.2016 за вих. № 310 Сєвєродонецька міська рада направила до ДПІ у м. Сєвєродонецьку перелік діючих договорів оренди, згідно якого ставка орендної плати Позивача складає 5% інформація про укладення нових або внесення змін до існуючих договорів ПАТ «ПЕА» на теперішній час не надходила. Зазначив, що чинний на дату укладення додаткової угоди ЗУ «Про оренду землі», зокрема ст.20, вимагав тільки державну реєстрацію договорів оренди землі. Податковим законодавством не встановлено вимог щодо обов'язкової державної реєстрації додаткових угод про внесення змін до договорів оренди. Таким чином, у результаті перевірки виявлено заниження суми податкового зобов'язання по орендній платі за землю за період червень-грудень 2013 року, 2014 року, 2015 року, січень-травень 2016 року на загальну суму 259793,11 грн. Дане заниження сталося внаслідок того, що Позивач при розрахунку сум податкового зобов'язання не врахував положення додаткової угоди № 3 від 20.05.2010 до договору № 152 від 01.06.2004, у якій коефіцієнт орендної плати - 5% від нормативної грошової оцінки землі. В задоволенні адміністративного позову просив відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 69-72 КАС України, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що Приватне акціонерне товариство «Променергоавтоматика» зареєстроване в ДПІ у м.Сєвєродонецьку як платник окремих видів податків. Основне місце податкової реєстрації - 2655 ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві (а.с. 150-153).

Між Сєвєродонецькою міською радою та ПАТ «Променергоавтоматика» укладено договір оренди землі № 152 від 01.06.2004 строком дії 25 років на земельну ділянку загальною площею 2,9174 га, за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Гвардійський, 1-А (а.с.8-9).

За актом від 01.06.2004 земельну ділянку було передано в натурі (а.с.9 зворотній бік).

Зазначений договір укладено сторонами в простій письмовій формі, зареєстровано у Сєвєродонецькому міському комплексному відділі Луганської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Державному Комітеті України по земельних ресурсах, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис №152 від 10.06.2004.

Відповідно до п.35 вказаного договору зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв'язується у судовому порядку.

До договору оренди землі № 152 від 01.06.2004 між Сєвєродонецькою міською радою та ЗАТ «Променергоавтоматика» було укладено додаткові угоди:

- додаткова угода № 1 від 12.12.2006 (а.с.10);

- додаткова угода № 2 від 16.05.2008 (а.с.11);

- додаткова угода № 3 від 20.05.2010 (а.с.12);

- додаткова угода № б/н від 07.11.2011 (а.с.14).

Всі ці додаткові угоди стосувалися порядку справляння та розміру орендної плати за землю.

Спірним питанням цієї справи є дійсність зазначених додаткових угод як підстави для визначення розміру нарахування орендної плати за землю за вказаним договором оренди землі № 152 від 01.06.2004.

Рішенням та постановами господарських судів у справі №913/41/15 підтверджено, що додаткова угода № б/н від 07.11.2011 визнана недійсною з моменту її вчинення (а.с.137-147).

В обгрунтування недійсності додаткових вимог №2 та №3 до вказаного договору позивач посилається на ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, вважаючи їх нікчемними правочинами, оскільки вони укладені в письмовій формі без державної реєстрації, що суперечить, на думку позивача, вимогам ч.1 ст.654 Цивільного кодексу України.

Суд встановив, що додаткові угоди так само як і договір № 152 від 01.06.2004 укладені в письмовій формі, їх копії, що знаходяться в матеріалах цієї справи, не містять відміток про державну реєстрацію цих угод, а згідно з інформацією Управління Держгеокодастру у м. Сєвєродонецьку (лист від 05.10.2015 №271-с), що надана на підставі земельно-кадастрової інформації та архівних даних Управління за ПАТ «Променергоавтоматика», не були зареєстровані (а.с.13).

Виходячи зі змісту п.35 договору № 152 від 01.06.2004 сторони домовилися вносити зміни до цього договору в письмовій формі; про необхідність державної реєстрації змін до договору в самому договорі не зазначено.

Щодо аргументів позивача стосовно нікчемності додаткових угод №2 від 16.05.2008 та №3 від 20.05.2010 через недотримання вимог законодавства щодо їх державної реєстрації суд зазначає наступне.

Суд зауважує, що в тексті самих цих додаткових угод є посилання на відповідні рішення сесій Сєвєродонецької міської ради про затвердження та зміни коефіцієнтів орендної плати за земельні ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст.203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - це є одна з шести загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що передбачені цією статтею ЦК.

В силу норми ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною четвертою статті 203 цього Кодексу не є підставою недійсності правочину.

Отже, саме по собі недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог закону щодо форми договору не тягне за собою наслідків недійсності правочину.

Згідно з ч.1 ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до вимог ст. ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV (в редакції від 01.01.2004, чинній на час укладання та набрання чинності самого договору № 152 від 01.06.2004, на час укладення додаткової угоди № 1 від 12.12.2006 та № 2 від 16.05.2008 до договору) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Стаття 23 Закону №161-XIV передбачала такі норми щодо здійснення зміни орендної плати за землю. Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності, які передані в оренду для сільськогосподарського використання, переглядається один раз на три роки в порядку, встановленому законом або договором оренди. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Орендар має право вимагати відповідного зменшення орендної плати в разі, якщо стан орендованої земельної ділянки погіршився не з його вини. В редакції станом на 02.12.2010 норма цієї статті щодо перегляду один раз на три роки розміру орендної плати була виключена.

Тобто, Закон №161-XIV не містив на час укладання та набрання чинності самого договору № 152 від 01.06.2004, на час укладення всіх додаткових угод до договору та на час виникнення спірних правовідносин - подання уточнюючої декларації з орендної плати за землю вимог щодо державної реєстрації внесення змін до договору оренди землі стосовно розміру орендної плати за землю.

Згідно з ч.1 ст.654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до норми, що передбачена ч. 2 ст.203 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Таким чином, прямих вимог щодо обов'язкової державної реєстрації змін до договору оренди землі, що стосуються зміни орендної плати за землю, а ні Законом №161-XIV, а ні нормами Цивільного кодексу України не встановлено.

Згідно з ч.3 ст.205 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач не додав до позову судових рішень про визнання додаткових угод №2 від 16.05.2008 та №3 від 20.05.2010 недійсними, отже вони є дійсними в силу презумпція правомірності правочину, що передбачена ч. 1 ст.204 Цивільного кодексу України.

Отже, позиція позивача щодо нікчемності вказаних додаткових угод в силу порушення вимог закону є хибною.

Як встановлено судом із письмових заперечень відповідача, податковий орган підтверджує факт своєчасного подання позивачем звітних декларацій з орендної плати за землю за 2013, 2014, 2015 роки, а також подання уточнюючих декларацій:

- за 2013 рік № від 30.09.2015 (а.с.66-69);

- за 2014 рік № від 14.04.2016 (а.с.63-65);

- за 2015 рік № від 14.04.2016 (а.с.60-62);

та звітної декларації за 2016 рік № від 22.02.2016 (звітна) (а.с.57-59).

Відповідно до п.76.1 ст.76 Податкового кодексу України Відповідачем було проведено камеральну перевірку декларацій з плати за землю (земельний податок та/або оренда плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) ПАТ «Променергоавтоматика», у результаті якої було виявлено заниження суми податкового зобов'язання по орендній платі за землю за період червень-грудень 2013 року, 2014 рік, 2015 рік, січень-травень 2016 року на загальну суму 259793,11 грн. Дане заниження сталося внаслідок того, що Позивач при розрахунку сум податкового зобов'язання не врахував положення додаткової угоди № 3 від 20.05.2010 до договору № 152 від 01.06.2004, у якій коефіцієнт орендної плати - 5,00% від нормативної грошової оцінки землі (а.с.39-46).

Відповідно до акту камеральної перевірки від 21.06.2016 № 952/12-14-12-03/01417222 ДПІ у м.Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області було винесено ПАТ «Променергоавтоматика» податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 12.06.2016 щодо збільшення суми грошового зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності на загальну суму 324741,38 грн, з яких за податковим зобов'язанням - на суму 259793,11 грн, штрафними (фінансовими) санкціями на суму 64948,27 грн (а.с.48).

Не погоджуючись з даним ППР Позивач оскаржив його до Головного управління ДФС у Луганській області, але у зв'язку з пропуском строків, встановлених чинним законодавством України оскарження в адміністративному порядку, дану скаргу було залишено без розгляду (а.с.15-18).

З акту перевірки вбачається, що підставою для збільшення зобов'язання з орендної плати позивачу та нарахування штрафних санкцій стало застосування податковим органом розміру орендної плати, що передбачений додатковою угодою № 3 від 20.05.2010, в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, замість 3% від неї, що було застосовано позивачем на підставі вимог пп.288.5.1 ст.288 ПКУ 2755- VI від 02.12.2010.

Статтею 269 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Відповідно до статті 70 цього Кодексу об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до пункту 271.1 статті 271 цього Кодексу базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом, або площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Статтею 288 Податкового кодексу України визначені особливості справляння орендної плати за земельні ділянки.

Так, пунктом 288.1 вказаної статті передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до пункту 288.2 вказаної статті платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Відповідно до пунктів 288.3 та 288.4 вказаної статті об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду; розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Відповідно до підпункту 9.1.10 статті 9 Податкового кодексу України плата за землю є загальнодержавним податком.

Підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнообов'язковий податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Пунктом 3 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України встановлено, що в разі, якщо законодавчими актами передбачені інші правила справляння податків і зборів, що регулюються цим Кодексом, застосовуються правила цього Кодексу.

Таким чином, при сплаті орендної плати за землю платники цього податку повинні керуватись нормами Податкового кодексу України.

Підпунктами 16.1.3 та 16.1 4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначено обов'язок платника податків подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів та сплачувати податки і збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 286.1 статті 286 Податкового кодексу України передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Відповідно до пункту 286.2 вказаної статті платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

За встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що правильною є позиція податкового органу щодо застосування розміру орендної плати за земельну ділянку, обчисленої на підставі додаткової угоди № 3 від 20.05.2010 в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Однак, як встановлено судом, орендована позивачем на підставі договору оренди № 152 від 01.06.2004 земельна ділянка загальною площею 2,9174 га розташована за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Гвардійський, 1-А (а.с.8-9).

Статтею 86 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи питання щодо правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення про визначення податкового боргу з орендної плати за землю суд враховує таке.

Підпунктом 4.1.6. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України (Основні засади податкового законодавства України) визначено, що податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, серед яких діє принцип соціальної справедливості - установлення податків та зборів відповідно до платоспроможності платників податків.

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України" та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02 вересня 2014 року № 1669-VII (далі - Закон №1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014року.

Статтею 6 Закону № 1669 (в редакції, чинній до 08.06.2016) встановлено, що під час проведення антитерористичної операції звільнено суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Згідно з частиною 3 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

За результатами аналізу вказаних норм суд вважає, що Закон № 1669 є спеціальним законом у спірних правовідносинах, а тому його застосування не ставиться у залежність від внесення відповідних змін до Податкового кодексу України.

Крім того, Закон № 1669 прийнято у часі пізніше ніж Податковий кодекс України.

Відповідно до п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1669, Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" № 405/2014 від 14.04.2014, у період з 14.04.2014 до її закінчення..

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України" (від 30 жовтня 2014 року № 1053 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція", від 05 листопада 2014 року № 1079 "Про зупинення дії розпорядження КМУ від 30 жовтня 2014 року № 1053"), м. Сєвєродонецьк віднесено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Оскільки орендована позивачем земельна ділянка має комунальну форму власності, розташована за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Гвардійський, 1-А, тобто, на території, на якій, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р здійснювалася антитерористична операція, суд вважає, що позивач в силу статті 6 Закону № 1669 був звільнений від плати за її використання до 08.06.2016, а саме, до внесення змін до вказаної норми Закону.

Згідно зі ст.10 Закону № 1669 протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Однак, посилання представника відповідача на дану норму Закону суд вважає необґрунтованим, оскільки статтею 6 Закону №1669, яка має пряму дію, не вимагається додаткове отримання сертифіката про засвідчення настання форс-мажорних обставин. До того ж, сертифікат Торгово-промислової палати України потрібен для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, а ст. 6 Закону № 1669 передбачає не відповідальність, а звільнення від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності. Предметом розгляду ж цієї справи є саме правомірність застосування штрафних санкцій за несвоєчасне погашення зобов'язання з земельного податку.

Статтею 6 Закону № 1669 (в редакції чинній з 08.06.2016 на момент винесення оскаржуваного повідомлення рішення) звільнено суб'єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, де зазначено, що Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджуються Кабінетом Міністрів України, який забезпечує своєчасну їх актуалізацію.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» визначено, що на території м. Луганська органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

З додатку № 1 (відомості про наявність земельних ділянок) до декларацій з плати за землю вбачається, що податок за землю сплачується за об'єкти, які розташовані на території м. Северодонецьку, що не входить до вказаного переліку.

Таким чином, відповідно до положень Закону № 1669 достатньою підставою для звільнення від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності та скасування орендної плати за користування державним та комунальним майном стосовно конкретних суб'єктів господарювання є встановлення факту здійснення ними діяльності на території проведення антитерористичної операції за період з 14.04.2014 по 07.06.2016. Отже показники податкової звітності позивача з орендної плати за землю мають дорівнювати нулю в цей період.

Суд вважає за необхідне зауважити, що вказані положення Закону № 1669 не є податковою пільгою, що розповсюджується на позивача, не є правом позивача, реалізація якого залежить від дотримання певної процедури, а є спеціальною нормою закону, яка для суб'єктів господарювання, які здійснюють свою діяльність на певній території протягом певного періоду в часі, в силу об'єктивних обставин - проведення антитерористичної операції - скасовує дію підстав для сплати, отже, і для нарахування певного податку, що відповідає принципу соціальної справедливості, що закріплений в підпункті 4.1.6. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України Податкового кодексу України.

Згідно з вимогами п. 54.1. ст. 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Отже, зі змісту цієї статті є наявним такий висновок, що з зазначеного загального правила податковим законодавством можуть бути передбачені виключення, коли розмір самостійно обчисленого позивачем суми податкового та/або грошового зобов'язання, що зазначені в деклараціях, не є узгодженими, і податковий орган має їх самостійно визначити.

Відповідно до п. 54.3.3. ст. 54 Податкового кодексу України згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Тому, податковий орган, визначаючи розмір зобов'язань позивачу за весь період, що перевірявся, мав застосувати спеціальні норми ст. 6 Закону № 1669 щодо звільнення позивача від сплати орендної плати за землю за період з 14.04.2014 по 07.06.2016 та врахувати як правильні нульові показники податкової звітності позивача за цей період, оскільки позивача звільнено від сплати цього податку в силу спеціальної норми податкового законодавства.

Зазначене вказує на відсутність у Відповідача законних підстав для прийняття спірного податкового повідомлення - рішення щодо донарахування податкового зобов'язання з орендної плати за землю, оскільки, враховуючи показники уточнюючих декларацій та розрахунку фінансових санкцій (а.с.49) сума безпідставно збільшеного (замість необхідного зменшення з урахуванням нульових показників) податковим органом зобов'язання за період з 14.04.2014 по 07.06.2016 перевищує суму обгрунтовано збільшеного зобов'язання за період з червня 2013 по квітень 2014 року.

Таким чином, виходячи із змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, наявними є підстави для визнання протиправним та скасування оскарженого повідомлення рішення щодо збільшення податкового зобов'язання та застосування штрафних санкцій за період з 14.04.2014 по 07.06.2016.

Сторони не надали суду платіжних документів та витягу з особової картки платника податку, тому встановити факт оплати/несплати платежів з орендної плати та їх обсяг як підстави для збільшення податкових зобов'язань, суд не має можливості.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Під час розгляду справи відповідачем не доведено правомірності та обґрунтованості прийнятого ним оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Таким чином, виходячи із змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення № № від 12.06.2016.

Позивачем при зверненні до Луганського окружного адміністративного суду з даним позовом сплачено судовий збір у загальному розмірі 4871,12 грн. відповідно до платіжного доручення № 311 від 05.09.2016 (а.с.2).

Таким чином, виходячи із змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ «Променергоавтоматика».

З огляду на те, що позовні вимоги позивача, який не є суб'єктом владних повноважень, задоволено, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - ДПІ у м.Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області судові витрати на користь Приватного акціонерного товариства «Променергоавтоматика» у сумі 4871,12 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 17, 18, 71, 87, 94, 105, 158-163, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Променергоавтоматика" до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 12.06.2016 задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області від 12.06.2016 за № .

Стягнути з Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області на користь Приватного акціонерного товариства "Променергоавтоматика" судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень у розмірі 4871,12 грн. (чотири тисячі вісімсот сімдесят одну гривню 12 копійок).

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанову в повному обсязі складено та підписано судом 06 лютого 2017 року.

Суддя В.С. Шембелян