Справа № 357/11013/16-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

28 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Білій Церкві Київської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Білій Церкві Київської області (далі - Відповідач, Управління) про:

- визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у не проведенні перерахунку та виплати пенсії по інвалідності Позивачу, як інваліду ІІ групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою;

- зобов'язання Управління здійснити перерахунок та виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_2 як інваліду ІІ групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких встановлено причинний зв'язку інвалідності з Чорнобильською катастрофою, відповідно до п. 12 постанови Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 року «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 255% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 01.07.2016 року із врахуванням вже виплачених сум;

- стягнення з Відповідача на користь Позивача судових витрат.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.12.2015 року закрито провадження у справі в частині вимог до Управління про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії. У частині позовних вимог про стягнення судових витрат відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що хоча представник Позивача і відмовився від позовних вимог у зв'язку з їх задоволенням Управлінням і таку відмову прийнято судом, підстави для присудження витрат з Відповідача відсутні, оскільки зі змісту предмету договору про надання правової допомоги та квитанції неможливо встановити, чи пов'язані дані витрати виключно з розглядом даної справи.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення судових витрат та ухвалити у вказаній частині нову, якою вимоги задовольнити. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, наголошуючи, що витрати на правову допомогу та їх розмір не можуть обмежуватися виключно переліком, закріпленим у Законі України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому розгляд справи здійснювався у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та віднесений до І категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 01.06.2016 року (а.с. 7), а також учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно складки НОМЕР_2 (а.с. 7) до вказаного посвідчення.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Управління із заявою про перерахунок пенсії та встановлення її у розмірі 255% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з 01.07.2016 року (а.с. 10).

Листом від 06.09.2016 року №400/М-01 (а.с. 26) Відповідач повідомив Позивача про те, що у зв'язку з допущеною помилкою не були враховані приписи п. 12 постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року №1210, однак з 08.07.2016 року помилку було виправлено.

Оскільки Відповідачем не було здійснено перерахунок пенсії з 01.07.2016 року, Позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Водночас, у подальшому, як стверджував Позивач та не заперечувалося Відповідачем, а також встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно протоколу Управління від 24.11.2016 року (а.с. 50) ОСОБА_2 було проведено перерахунок пенсії у відповідності до його вимог - з 01.07.2016 року.

У зв'язку з викладеним представник Позивача відмовився від позову в частині визнання протиправними дій Управління та зобов'язання останнього вчинити дії, однак наполягав на задоволенні позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_2 судових витрат.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 51, 56, 87, 90, 95, 157 КАС України, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для прийняття відмови Позивача від позову в частині із закриттям у ній провадження. Поряд з цим, суд зазначив, що оскільки зі змісту предмету договору про надання правової допомоги та квитанції неможливо встановити зв'язок понесених Позивачем витрат із розглядом справи, підстави для стягнення з Управління таких витрат відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 95 КАС України у разі відмови позивача від адміністративного позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат. Однак якщо позивач відмовився від адміністративного позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання адміністративного позову, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача.

Тобто, у випадку відмови від адміністративного позову з підстав задоволення його відповідачем процесуальний закон встановлює право позивача на присудження всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. При цьому, присуджені можуть бути виключно витрати, пов'язані з розглядом справи (тобто, понесені у справі), а не витрати на правову допомогу в цілому, як помилково зазначає Апелянт.

Згідно ч. 3 ст. 87 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

При цьому приписи ст. 90 КАС України закріплюють, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, між адвокатом ОСОБА_3. (Адвокат) та ОСОБА_2 (Клієнт) було укладено договір від 08.07.2016 року №125 про надання правової допомоги (далі - Договір) (а.с. 14-15). Згідно копії квитанції (а.с. 12) Позивачем було сплачено Адвокату за Договором 2 400,00 грн.

Відповідно до п. 1.1 Договору у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Адвокат приймає в провадження доручення Клієнта на надання йому правової допомоги з питання представництва інтересів Клієнта, захисту його прав та законних інтересів у правовідносинах, що виникають з приводу перерахунку та виплату йому пенсії по інвалідності як інваліду ІІ групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно пп. 1.1.1 Договору правова допомога надається Клієнту шляхом: консультацій з питань предмета Договору; складання проектів необхідних процесуальних документів, позовних заяв, тощо; представництва та надання правової допомоги Клієнту перед будь-якими фізичними чи юридичними особами та їх структурними підрозділами.

Зі змісту наведеного випливає, що даний Договір укладений не лише з метою представництва інтересів Позивача у судових органах у зв'язку з розглядом даної справи, а в цілому з питань правовідносин щодо перерахунку та виплату йому пенсії по інвалідності як інваліду ІІ групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою.

У підпункті 1.1.2 Договору закріплено, що деталізація видів правової допомоги, що надаватиметься Клієнту Адвокатом, викладається у додатках до даного Договору, складеними Сторонами у двох примірниках, по одному для кожної зі Сторін, кожен з яких є невід'ємною частиною даного Договору і має юридичну силу.

Однак, матеріали справи такої деталізації не містять. Неможливо встановити за який саме вид правової допомоги та форму її вчинення було сплачено кошти згідно квитанції (а.с. 12). При цьому, подані до суду 20.02.2017 року адвокатом ОСОБА_3. копії акту приймання-передачі виконаного доручення від 27.12.2016 року та додатку до Договору від 08.07.2016 року із зазначенням виду правової допомоги та розміру гонорару за неї судовою колегією відхиляються як неналежні докази, оскільки, по-перше, їх подання не було забезпечено до суду першої інстанції, по-друге, на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції адвокат ОСОБА_3. не є представником ОСОБА_2.

За таких обставин судова колегія вважає обґрунтованим твердження суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з Відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 2 400,00 грн., визначеному Позивачем, оскільки матеріали справи не містять доказів, що всі вказані витрати понесені ОСОБА_2 у даній справі, а розрахунку наведених витрат надано не було.

Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом.

При цьому, згідно ч. 3 ст. 157 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Приписи ст. 158 КАС України визначають, що судове рішення, яким суд вирішує спір по суті, викладається у формі постанови. Судове рішення, яким суд зупиняє чи закриває провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду або приймає рішення щодо інших процесуальних дій, клопотань, викладається у формі ухвали.

У частині 1 статті 98 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення про закриття провадження у справі та відмову у стягненні судових витрат суд першої інстанції повинен був оформити відповідною ухвалою, як це прямо передбачено вимогами КАС України, а не постановою.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 200 КАС України не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Тобто, не зважаючи на помилкове обрання судом форми рішення, в якому повинно бути вирішене питання про закриття провадження у справі, постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін як така, що відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 90, 98, 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Білій Церкві Київської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.