Справа № 348/275/17
Суддя: Грещук Р.П.
Дата ухвалення: 2017-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/275/17

24 лютого 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківскої області

в складі: головуючого-судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Клекот Л.М.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Гринюк Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Надвірна справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про неправомірні дії Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області та зобов'язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

02.02.2016 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про неправомірні дії Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області та зобов'язати вчинити певні дії.

В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги в повному об»ємі з підстав зазначених в позові.

Просить суд постановити рішення, яким визнати протиправними дії Надвірнянського ОУПФ України Івано-Франківської області щодо відмови у поновленні призначеної їй пенсії з 01.04.2015 року.

Зобов'язати Надвірнянське ОУПФ України Івано-Франківської області відновити їй з 01.04.2015 року виплату пенсії, призначеної відповідно до З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та продовжити її виплату в подальшому.

Зобов'язати Надвірнянське ОУПФ України Івано-Франківської області виплатити їй недоотриману суму пенсії з 01.04.2015 року та виплачувати її вподальшому, а також стягнути з Державного бюджету України сплачений нею за подачу позову судовий збір.

Представник відповідач в судовому засіданнні позов не визнала та подала заперечення в якому ОУПФ України Івано-Франківської області вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Надвірнянському ОУПФ України Яремчанського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій і її переведено 08.11.2012 року з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу».

Пенсія обчислена з розрахунку 80% від суми заробітної плати з якої сплачено страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а з 01.01.2011 єдиний соціальний внесок.

27.12.2016 року позивач звернулась до управління з заявою про поновлення виплати призначеної пенсії з 01.04.2015року , однак управління відмовило її в задоволенні заяви, так як, вона працює на посаді державного службовця, а з 01.04.2015 набув чинності З-н України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року яким встановлено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам. З матеріалів пенсійної справи вбачається , що позивач надалі працює в управлінні Державної казначейської служби у м.Яремче .

Вищезазначеним Законом, зазначає позивач, внесено зміни в ст. 37 З-ну України «Про державну службу», якою передбачено, що тимчасово у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів 1 та 2 груп, інвалідів війни 3 групи та учасників бойових дій), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії у порядку та на умовах передбачених, зокрема, цим Законом пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються. Тому позивачці було призупинено виплату пенсії з 01.04.2015 року.

Також, З-ном України від 24.12.2015 року № 911-УШ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», зокрема, в ст. 37 З-ну України «Про державну службу» внесено зміни та продовжено тимчасово у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року особам (крім інвалідів 1 та 2 груп, інвалідів війни 3 групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст. 10 З-ну України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених, зокрема, цим Законом, призначені пенсії не виплачуються.

Відповідно до ст. 37 З-ну України «Про державну службу» в редакції та із наступними змінами згідно з З-ном України «Про внесення змін да деяких законодавчих актів України» № 1774- VIII від 06.12.2016року у період з 01.01.2017 року по 31.12. 2017 року особам, (крім інвалідів 1 та 2 груп, інвалідів війни 3 групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 З-ну України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та деяких інших осіб), які займають посади державних службовців, визначені З-ном України від 10.12.2015 року № 889- VIII «Про державну службу» пенсії не виплачуються.

Вважає відповідач і необгрунтованими посилання позивача на п.5 Прикінцевих положень З-ну України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VШ від 02.03.2015 року, оскільки останнім передбачено , що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій , в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до З-нів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів «, «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу» , «Про національний банк України» , «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу». Вказаний п.5 Прикінцевих положень закону №213-VШ спірних правовідносин не регулює , оскільки не містить приписів щодо відновлення виплати пенсії як такої і стосується осіб яким пенсії призначаються , а не призначені , відповідно до спеціальних законів, зокрема З-ну України «Про державну службу».

Позивач реалізувала своє право на пенсію відповідно до З-ну України «Про державну службу», продовжує працювати, є державним службовцем, а тому дія законодавчих актів, щодо встановлення обмеження на отримання пенсії у період роботи на державній службі на неї поширюється в повному обсязі. При цьому слід врахувати , що до ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» , яка регламентує загальний порядок виплати пенсій законом №213-VШ внесено аналогічні зміни щодо обмеження виплати пенсій у випадку перебування пенсіонерів на державній службі.

Просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 71 КАС України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи, прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позову ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в Надвірнянському ОУПФ України Івано-Франківської області і з 08.11.2012 року, відповідно до З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» їй призначено пенсію за віком.

З'ясовано також, що після призначення пенсії позивач продовжувала працювати і на даний час працює на посаді начальника управління Державної казначейської служби України в м. Яремче, Івано-Франківської області та є державним службовцем.

В процесі розгляду справи перевірено, що дійсно з 01.04.2015 року ОСОБА_1 припинено виплату пенсії, в зв'язку з чим 27.12.2016 року вона звернулася до відповідача з письмовою заявою в якій просила нараховувати їй невиплачену щомісячну пенсію та продовжувати її виплачувати в подальшому, відповідно до З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Як вбачається з відповіді Надвірнянського ОУПФ України Івано-Франківської області від 12.01.2017 року за № 407/М-15, оскільки позивач на даний час працює на посаді, яка відноситься до посади державного службовця, на яку поширюються норми Закону №889- VIII від 10.12.2015 року «Про державну службу», підстав для виплати пенсії з 01.04.2015 року, на думку відповідача, немає.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного:

З 01.04.2015 року набув чинності З-н України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-» від 02.03.2015 року № 213-VIII, відповідно до якого у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року особи, на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру» пенсії, призначені відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не виплачуються.

Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України, приприйнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Ст. 2 КАС України також передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Змістом ч. 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Ч. 1 ст.71 КАС України закріплює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування рішення, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оскільки відповідач по справі в силу норм ст.3 КАС України є суб'єктом владних повноважень, то застосуванню при розв'язанні спору підлягають норми ч.2 ст.71 КАС України, де зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За загальним правилом установленим ч.І ст. 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.І ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Відповідно до п.1 ч.І ст. 8 З-ну України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб -члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші передбачені цим Законом.

Частиною 2 ст. 30 З-ну України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування і після припинення роботи.

Статтею 36 З-ну України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів, яке здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомоги, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.

Отже органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяючи забезпеченню прав інвалідів щодо включення до суспільного нарівні з іншими громадянами.

Посилання відповідача на З-н України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 02.03.2015 року та від 24.12.2015 року, а також ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є безпідставним, оскільки вказана норма розповсюджується на осіб, яким пенсія призначена відповідно до Законів України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів».

Станом на 01.04.2015 року позивач дійсно працювала на посаді, яка давала право на призначення їй пенсії в порядку та на умовах, передбачених З-ном України «Про державну службу» в зв'язку з чим відповідачем і було припинено виплату їй пенсії.

Разом з тим, відповідно до п. 5 розділу III «Прикінцеві положення» З-ну України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015року № 213-VІІІ у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до З-ну України «Про державну службу».

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» З-ну України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VШ закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015 прийнятий так і не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не мають призначатися.

Крім цього, в тексті згаданого Закону чітко визначено: «з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України».

За правилами ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином твердження відповідача про те, що підстав для виплат ОСОБА_1 пенсії, як працюючій на посаді державного службовця немає, оскільки, як зазначено вище, з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Тому на даний час особам, які підпадають під дію З-нів України «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про державну службу», пенсія призначається відповідно до З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно, з 1.06.2015року посада, на якій перебував позивач та перебуває на даний час , не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених З-нами України «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про державну службу». У зв'язку з цим, передбачені ч.1 ст. 47 З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для припинення виплати пенсії, призначеної відповідно до З-ну України «Про загальнообов'язкове державі з пенсійне страхування», з 01.06.2015 року не можуть бути застосовані до позивача.

В зв'язку з наведеним, суд вважає, що право позивача на пенсійне забезпечення порушене і захист порушеного права можливий шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо припинення з виплати позивачу пенсії по інвалідності та зобов'язати поновити її виплату та виплачувати в подальшому.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Ч.2 ст. 99 КАС України передбачає, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи викладне, положення ч.2 ст.99 КАС України, а також те, що позивач, дізнався про порушення своїх прав з листа Надвірнянського ОУПФ України Івано-Франківської області за № 407/М-15 від 12.01.2017 року, суд вважає, що вона не пропустила строк для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів, тому даний адміністративний позов підлягає розгляду по суті, а порушене право підлягає захисту з 12.07.2017 року.

А тому, суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позову ОСОБА_1

Крім того, згідно ч. 1ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України, в даному випадку -640 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 8,9,22,55,58,64,92,124 Конституції України, ст.47 З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.ст.11,71,94,158-163 КАС України,суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про неправомірні дії Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області та зобов'язати вчинити певні дії - задоволити частково.

Визнати неправомірними дії Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Івано-Франківської області щодо припинення з 01.04.2015 року виплати ОСОБА_1 пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати Надвірнянське об'єднане управління Пенсійного Фонду України Івано-Франківської області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію, призначену відповідно до З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 12.07.2016 року та виплачувати пенсію в подальшому.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 грн.00 коп.

В решті вимог позову -відмовити.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ст.186 КАС України через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Суддя Грещук Р.П.

Повний текст постанови виготовлено 28.02.2017 року