Справа № 130/2217/16-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 130/2217/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Саландяк О.Я.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

16 лютого 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Ватаманюка Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.

за участю: секретаря судового засідання: Мирошниченко С.О.,

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області, сільського голови Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області Смущака Олександра Петровича про визнання дій протиправними, бездіяльності протиправною та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до виконавчого комітету Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області (далі виконавчий комітет Леляцької сільської ради, відповідач 1) Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області (далі Леляцька сільська рада, відповідач 2), сільського голови Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області Смущака О.П. (далі сільський голова Смущак О.П., відповідач 3) про визнання дій протиправними, бездіяльності протиправною та скасування рішення.

Постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послалась на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на її думку, призвело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та за обставин викладених в ній просив суд задовольнити її, а постанову суду першої інстанції - скасувати.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова - скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.05.2016 року виконавчим комітетом Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області прийнято рішення за №21 Про присвоєння назви місцевості, де розташовані об'єкти нерухомого майна», згідно якого відповідно до статті 37 Закону України «Про місцеве самоврядування», з метою виготовлення правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомого майна, розташованих на території Леляцької сільської ради за межами населеного пункту села Мала Жмеринка Жмеринського району Вінницької області, виконавчий комітет вирішив: присвоїти назву вулиці Паркова, що знаходиться в селі Мала Жмеринка. Повідомити Державному підприємству «Національні інформаційні системи» Вінницької філії Міністерства юстиції України про зміни для внесення відповідних змін до словника Єдиних та Державних реєстрів мережі Міністерства юстиції України.

В подальшому, рішенням № 22 від від 30.05.2016 року «Про присвоєння поштової адреси», на підставі заяви ОСОБА_6 за №к-58 від 23.05.2016 року, про присвоєння поштової адреси будинковолодінню в с.Мала Жмеринка, з метою упорядкування нумерації будинків по вул. Паркова в даному населеному пункті, виконавчим комітетом Леляцької сільської ради вирішено присвоїти поштову адресу об'єкту нерухомості земельній ділянці, що належить ОСОБА_6 по АДРЕСА_1

05.09.2016 року позивач через свого представника ОСОБА_2 з метою отримання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, звернулась із заявою до голови земельної комісії Леляцької сільської ради ОСОБА_7 в якій просила надати інформацію про наявність вільних земельних ділянок, які знаходяться на АДРЕСА_1, а також документи про погодження на розробку технічної документації щодо створення вул. Паркової, а також про затвердження цих проектних документів.

У відповідь на вказану заяву ОСОБА_8 письмово повідомив представника позивача, що будь-якої інформації та документів по створенню АДРЕСА_1 він не має.

Аналогічна заява була подана ОСОБА_3 до голови виконкому Леляцької сільської ради ОСОБА_9, на яку останній надав відповідь про те, що будь-яка інформація по створенню АДРЕСА_1 у нього відсутня.

Також представник позивача 12.09.2016 року звернувся до Державної архітектурно-будівельної інспекції України з запитом про надання інформації.

Відповідно до листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-302/9113 від 15.09.2016 року, направлено ОСОБА_2 у відповідь на його запит, у єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Держархбудінспекції України, ведення якого розпочато з 20.05.2011 року, відсутня інформація щодо наявності у Леляцької сільської ради документів, що дають право на виконання будівельних робіт, та документів, які підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів щодо будівництва АДРЕСА_1.

Вважаючи, що вулиця Паркова, створена відповідачами всупереч нормам чинного законодавста та без дотримання норм містобудівної документації, позивач оскаржила їх дії в судовому порядку. Крім того, на її думку рішення за №21 Про присвоєння назви місцевості, де розташовані об'єкти нерухомого майна» також є протиправним, оскільки прйняте поза межами повноважень виконавчого комітету Леляцької сільської ради, а тому його необхідно скасувати.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі діяли на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб. Це положення Конституції України гарантує право на звернення до суду кожній особі, чиї права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин порушено.

Система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначені Законом України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР)

Сільські ради, відповідно до частини першої статті 10 Закону № 280/97-ВР, є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 24 цього Закону сільська рада, як орган місцевого самоврядування, зобов'язана діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 41 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначених цим та іншими законами.

Згідно пункту 1 статті 37 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, такі власні (самоврядні) повноваження, як підготовка і внесення на розгляд ради питань щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території відповідного населеного пункту.

Статтею 52 Закону № 280/97-ВР передбачено повноваження виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, відповідно яких виконавчий комiтет ради:

1) попередньо розглядає проекти мiсцевих програм соцiально-економiчного i культурного розвитку, цiльових програм з iнших питань, мiсцевого бюджету, проекти рiшень з iнших питань, що вносяться на розгляд вiдповiдної ради;

2) координує дiяльнiсть вiддiлiв, управлiнь та iнших виконавчих органiв ради, пiдприємств, установ та органiзацiй, що належать до комунальної власностi вiдповiдної територiальної громади, заслуховує звiти про роботу їх керiвникiв;

3) має право змiнювати або скасовувати акти пiдпорядкованих йому вiддiлiв, управлiнь, iнших виконавчих органiв ради, а також їх посадових осiб.

Отже, виключно до повноважень місцевої ради належить вирішення питань адміністративно-територіального устрою, до яких Законом віднесено, зокрема, питання щодо перейменування вулиць, провулків, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території відповідного населеного пункту, а виконавчі комітети органів місцевого самоврядування такими повноваженнями не наділені.

Зважаючи на встановлені обставини та приведені норми, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 доведено ту обставину, що спірне рішення прийнято відповідачем 1 поза межами своєї компетенції та не у спосіб, визначений Законом.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Леляцької сільської ради щодо нескасування прийнятого виконавчим комітетом Леляцької сільської ради рішення за №21 від 30.05.2016 року "Про присвоєння назви місцевості, де розташовані об'єкти нерухомого майна», апеляційний суд вказує на таке.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно пункту 5 статті 16 вказаного Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Пунктом 15 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР передбачено, що питання щодо скасування актів органів виконавчої влади, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах її повноважень, вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Як зазначалось вище, спірне рішення "Про присвоєння назви місцевості, де розташовані об'єкти нерухомого майна» було прийнято виконавчим комітетом Леляцької сільської ради, а відтак питання щодо його скасування, мало б бути вирішено виключно на пленарному засіданні Леляцької сільської ради.

Разом з тим, Леляцька сільська рада, як орган місцевого самоврядування не наділена повноваженнями самостійно виносити на пленарні засідання питання щодо незаконності прийнятих виконавчим комітетом рішень, оскільки законом встановлено для відповідача 2 обов'язок розглядати такі питання на пленарному засіданні, тільки за наявності відповідних заяв та клопотань.

З матеріалів справи вбачається, що дане питання на розгляд сесії Леляцької сільської ради не виносилося.

Частиною десятою статті 59 Закону № 280/97-ВР визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Отже, зважаючи на вищевказані правові норми, з огляду на те, що під час розгляду даної справи позивачем доведено ту обставину, що спірне рішення прийнято відповідачем 1 поза межами своєї компетенції та не у спосіб, визначений Законом, колегія суддів приходить до висновку, що правильним та достатнім способом захисту її прав, буде скасування рішення виконавчого комітету Леляцької сільської ради за №21 від 30 травня 2016 року "Про присвоєння назви місцевості, де розташовані об'єкти нерухомого майна".

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга - підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції--скасуванню, з прийняттям нової постанови.

Що стосується відшкодування судових витрат понесених позивачем, пов'язані з наданням правової допомоги, судова колегія вказує на таке:

Частиною 2 статті 94 КАС України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частина третя цієї статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стаття 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до глави 6 КАС України склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів.

Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

На думку суду самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Так, на підтвердження понесених витрат за отриману правову допомогу позивачем долучено до позовної заяви копії товарних чеків № 964 від 27.09.2016 року на суму 80 грн. та № 965 від 04.10.2016 року на суму 30 грн., акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 10.08.2016 року на суму 1160 грн., договір про надання правової допомоги № 16/2016 від 01.04.2016 року та квитанцію до прибуткового касового ордера № 22 від 10.07.2016 року на суму 1160 грн., згідно якого адвокатом ОСОБА_10 прийнято від ОСОБА_3 за юридичні послуги, згідно договору про надання правової допомоги № 16/2016 від 01.04.2016 року 1160 грн.

Як вбачається договору № 16/2016 (а.с.24), укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_3, Адвокат відповідно до пункту 1 надає правову допомогу Клієнтові з приводу представництва та захисту її інтересів в державних, громадських, господарських та будь-яких підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх впорядкування, а також представляє інтереси Клієнта в судових органах України.

При цьому, апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що всі заяви та запити на ім'я відповідачів по даній справі подавалися представником позивача за довіреністю ОСОБА_2, який також брав участь в усіх судових засіданнях під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції, а ОСОБА_10 у них участі не приймав. Отже, вказаний договір не може бути доказом на підтвердження витрат на правову допомогу саме по цій справі, що також неможливо встановити з копій товарних чеків та акта приймання-передачі наданих юридичних послуг.

Таким чином, оскільки, позивачем не підтверджено належними доказами отримання правової допомоги від адвоката ОСОБА_10 в межах цього адміністративного спору, у задоволені її вимоги в частині відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Леляцької сільської ради № 21 від 30.05.2016 року "Про присвоєння назви місцевості, де розташовані об'єкти нерухомого майна".

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 23 лютого 2017 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Ватаманюк Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.