Справа № 757/62056/16-а
Суддя: Батрин О. В.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року м. Київ

Суддя Печерського районного суду міста Києва Батрин О.В., розглянувши в порядку скороченого провадження в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивачі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії, а саме просив передати заяву ОСОБА_1 до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.11.1996 року позивач виїхав за межі України на постійне місце проживання до Ізраїлю. Перед виїздом ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1. На даний час він досяг пенсійного віку та має страховий стаж 39 років, тобто досяг всіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Ні до виїзду, ні на даний час позивачу пенсія не призначалась. Враховуючи наведене, позивач 23.09.2016 року звернувся до Пенсійного Фонду України із заявою та усіма документами, необхідними для призначення пенсії, в якій просив відповідача визначати уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву позивача про призначення пенсії та направити її за належністю. Проте, відповідач листом від 5.10.2016 року відмовив у задоволенні такої заяви. Вважає такі дії відповідача протиправними, просить суд задовольнити її позовні вимоги.

Ухвалою суду від 26 грудня 2016 року відкрито скорочене провадження у справі.

До суду надійшли письмові заперечення від відповідача, відповідно до яких позов не визнає, оскільки позивач проживає за межами України, між державами Україна та Ізраїль відсутній міжнародний договір щодо призначення та виплати пенсій громадянами України, які проживають на території Ізраїлю, Пенсійний фонд України безпосередньо не здійснює прийняття заяв від осіб для призначення пенсій та не визначає відповідний територіальний орган для вирішення заяви про призначення пенсій.

Враховуючи наведене та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 24.11.1996 року виїхав за межі України на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Перед виїздом ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1.

На даний час позивач досяг пенсійного віку та має страховий стаж 39 років, тобто досяг всіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Ні до виїзду, ні на даний час позивачу пенсія не призначалась.

Позивач 23.09.2016 року звернувся до Пенсійного Фонду України із заявою та усіма документами, необхідними для призначення пенсії, в якій просив відповідача визначати уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву позивача про призначення пенсії та направити її за належністю.

Проте, відповідач листом від 5.10.2016 року відмовив у задоволенні такої заяви. Вважає такі дії відповідача протиправними, просить суд задовольнити її позовні вимоги.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбаченихКонституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії відповідачі зобов'язані призначити та здійснювати виплату пенсії позивачу.

Частиною 3 статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 7.10.2009 року відсутні норми, які б унеможливлювали призначення та виплату пенсії громадянам України, які проживають за кордоном.

Разом з тим, до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про призначення пенсії, адже, відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян», якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Таким чином, Пенсійний фонд України, отримавши заяву про призначення пенсії, зобов'язаний був направити її за належністю до відповідного територіального управління Пенсійного фонду України.

Виходячи з цього, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про зобов'язання Пенсійного Фонду України передати уповноваженому територіальному органу для розгляду заяву про призначення пенсії підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Відповідач як суб'єкт владних повноважень, на виконання вимог ч. 2 ст. 72 КАС України, не надав до суду належні докази правомірності своїх дій та рішень.

Судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп. відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України підлягають стягненню з держави на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про звернення громадян» та ст. 2, 9, 69-71, 89, 94, 97, ст. 183-2 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов'язати Пенсійний Фонд України передати уповноваженому територіальному органу Пенсійного фонду України для розгляду заяву ОСОБА_1 від 23.09.2016 року про призначення пенсії.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня отримання її копії до Київського апеляційного адміністративного суду через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя О.В.Батрин