Справа № 815/4776/16
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2017-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 р. Справа № 815/4776/16

Категорія: 3.1.2 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Вербицької Н.В., Єщенка О.В.

за участю секретаря - Богданової С.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області , Державної міграційної служби України про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся з позовом громадянин ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за результатом якого позивач просить: скасувати рішення, викладене у формі висновку Головного управління Державної міграційної служби України про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 від 13.06.2016 року; скасувати наказ ДМС України №193 від 21.07.2016 року в частині, згідно з якою визнана недійсною та такими, що підлягають вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.05.2003 року та серії НОМЕР_2 від 17.05.2007 року, які були видані ОСОБА_1; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 17.05.2007 року у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

Одеським окружним адміністративним судом від 28 травня 2015 року ухвалено постанову про часткове задоволення адміністративного позову.

Скасовано висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області від 12.09.2016 „Про розгляд матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки ОСОБА_1".

Скасовано Наказ державної міграційної служби України №193 від 21.07.2016 в частині, згідно з яким визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.05.2003 та серії НОМЕР_2 від 17.05.2007, які були видані ОСОБА_1.

Зобов'язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути клопотання позивача ОСОБА_1 щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв'язку з досягненням позивачем 45 - річного віку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не наведено законних підстав для проведення перевірки правомірності надання позивачу дозволу на імміграцію та оформлення іноземному громадянину посвідки на постійне місце проживання. Крім того, в оскаржуваному висновку визнано, що оформлення посвідки здійснено безпідставно, однак доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка складала, затверджувала та видавала позивачу посвідку на постійне місце проживання за прийняття безпідставного рішення, суду не надано.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначену постанову скасувати та прийняту нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права, оскільки обов'язковою умовою набуття дозволу на імміграцію до України, відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про імміграцію", було необхідність звернення з відповідною заявою протягом шести місяців з дня набрання чинності вказаним Законом, тобто до 07 лютого 2002 року, тоді як ОСОБА_1 з відповідною заявою до органу міграційної служби звернувся лише 12 листопада 2002 року, тобто з порушенням встановленого строку на десять місяців.

Суд першої інстанції встановив, що в 2002 році ВГПІС УМВС України в Одеській області було прийнято рішення про залишення громадянина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на постійне мешкання в Україні.

07.05.2003 року громадянин ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 ВГПІС УМВС України в Одеській області документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 терміном дії до 07.05.2005 року

17.05.2007 року відділом ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області громадянин ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, документований посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2, згідно якої зареєстрований по теперішній час в АДРЕСА_1

Як зазначає позивач, в зв'язку із досягненням 45 - річного віку він звернувся до Малиновського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області з клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 17.05.2007 року.

Листом від 12.09.2016 року №5/3 -263754 ГУ ДМС України в Одеській області повідомлено позивача про те, що 21.07.2016 року відповідно до наказу ДМС України №193 посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 видана 17.05.2007 року відділом ГІРФО ГУМВС України в Одеській області на ім'я позивача визнана недійсною.

Згідно наказу ДМС України від 21.07.2016 року №193 „ Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання ", на підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області від 13.06.2016 року стосовно ОСОБА_1, скасувати повністю рішення ГПІС УМВС України в Одеській області від 07.05.2003 року про документування посвідкою на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки ОСОБА_1, 21.06.1968. Видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.05.2003 та серії НОМЕР_2 від 17.05.2007 визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Відповідно висновку від 12 вересня 2016 року „Про розгляд матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки ОСОБА_1", провідним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області Звягінцевою О.М., було здійснено перевірку особової справи № 263754 на предмет законності документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання. В результаті перевірки матеріалів справи встановлено, що на момент звернення, а також на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянином В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, не було надано жодного документу, підтверджуючого факт його працевлаштування на підприємствах і в організаціях СРСР, тобто він не вважається таким, що має дозвіл на імміграцію і на нього не поширюються норми абзацу шостого пункту 4 розділу V Прикінцевих Положень Закону, а саме: Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача про незаконність висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 12.09.2016р. та наказу Державної міграційної служби України №193 від 21.07.2016 в частині, згідно з яким визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.05.2003 та серії НОМЕР_2 від 17.05.2007, які були видані ОСОБА_1.

При цьому суд першої інстанції встановив, що для отримання посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 у 2002 році надав усі необхідні документи, будь-яких зауважень у міграційної служби як під час оформлення посвідки позивача серії НОМЕР_1 від 07.05.2003, так і під час подальшого оформлення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 17.05.2007, не виникло.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що висновок ГУ ДМС України в Одеської області від 12.09.2016р. щодо розгляду матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання громадянина ОСОБА_1, яким визнано, що ОСОБА_1 не має дозволу на імміграцію, та наказ Державної міграційної служби України №193 від 21.07.2016 в частині пунктів 21, 21.1, 21.2, 21.3., прийняті не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Законом України "Про імміграцію", Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002р., та Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №251 від 28.03.2012р., а тому підлягають скасуванню.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, представника позивача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору, серед іншого, є висновок ГУ ДМС України в Одеській області від 12.09.2016р. про скасування рішення документування громадянина СРВ ОСОБА_1 посвідкою на проживання в Україні, а також наказ ДМС України від №193 від 21.07.2016 в частині пунктів 21, 21.1, 21.2, 21.3., яким визнано недійсними видані ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.05.2003 та серії НОМЕР_2 від 17.05.2007р. та такими, що підлягають вилученню.

Апеляційний суд встановив, у 07.05.2003р. громадянин ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 на підставі пункту 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", якою передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

За вказаною нормою посвідка на постійне проживання видається за заявами заінтересованих осіб без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 Закону України "Про імміграцію".

При наданні 07.05.2003р. позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні ВГПІС УМВС України в Одеській області проводив перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

За твердженнями апелянта, на момент звернення 12.11.2002р. ОСОБА_8 до відділу паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області з клопотанням про залишення на постійне проживання в Україні положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до пункту 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", оскільки позивач звернувся після передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну.

Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Ні вказаною нормою Закону, ні жодною іншою нормою законодавства України не передбачено підставою для прийняття органом міграційної служби рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання чи скасування дозволу на імміграцію пропуск заінтересованою особою шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні.

Апеляційний суд зазначає, що Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання затверджено Постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного пунктом 4 розділу V Закону України "Про імміграцію".

Державна міграційна служба України, зазначаючи в апеляційній скарзі проте, що оформлення посвідки 07.05.2003р. ОСОБА_1 на постійне проживання здійснено безпідставно, не надає доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка складала, затверджувала та видала позивачу вказану посвідку за прийняття безпідставного рішення. Також, апелянт не надав доказів щодо надання позивачем при зверненні 12.11.2002р. до відділу паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області документів, в яких містяться недостовірні відомості, які слугували підставою для надання позивачу посвідки.

Таким чином, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що Наказ державної міграційної служби України №193 від 21.07.2016 в частині пунктів 21, 21.1, 21.2, 21.3., згідно з яким визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.05.2003 та серії НОМЕР_2 від 17.05.2007, які були видані ОСОБА_1 та висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області від 12.09.2016 „Про розгляд матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки ОСОБА_1" не можуть бути визнані такими, що прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Апеляційний суд, також, враховує, що позивач 28 років проживає на території України та має сина ОСОБА_3 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає з позивачем у місті Одесі та народився в Україні.

У відповідності до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.ст. 11, 14 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

З огляду на те, що в судовому порядку встановлена неправомірність дій та рішень відповідачів щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні обміну посвідки на постійне проживання, у зв'язку з досягненням ним 45-річного віку, тоді як такі повноваження відповідачів передбачено пунктом 9 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №251 від 28.03.2012р., апеляційний суд вважає, що ефективним засобом юридичного захисту прав позивача у спірних правовідносинах є саме зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути клопотання позивача ОСОБА_1 щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв'язку з досягненням позивачем 45 - річного віку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України на протязі двадцяти днів з часу отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: Н.В. Вербицька